Франсоа Рабле
Гаргантюа и Пантагрюел

Превод от френски: Дора Попова, 1982

chitanka.info

Никой… не е дал толкова пълна картина на своето време… Това е енциклопедия.

Жюл Мишле (1798–1874)

Пиршествените образи у Рабле
Михаил Бахтин

„Тук имаме нещо много възвишено: в този прекрасен образ е въплътен принципът на храненето, който крепи целия свят, от който е проникната цялата природа“

Гьоте

(по повод „Крава“ на Мирон)

Пиршествените образи в романа на Рабле, т.е. образите на яденето, пиенето поглъщането, са непосредствено свързани с народно-празничните форми, които разгледахме в предишната, глава. Защото всичко това съвсем не е частно-битово ядене и пиене на отделни хора. Това е народно-празнично пиршествено ядене, като предел — всеобщ пир. Мощната тенденция към изобилие и общонародност е налице във всеки образ на яденето и пиенето у Рабле, тя определя, оформянето на тези образи, техния положителен хиперболизъм и тържествено-весел тон. Тази тенденция към изобилие и общонародност е сякаш мая, прибавена към всички образи на храната; с тази мая те се надигат, растат, бухват до излишък и прекомерност. Всички образи на храната у Рабле приличат на онези огромни колбаси и бели хлябове, които обикновено тържествено са носили при карнавалните шествия.

Пиршествените образи органично се съчетават с всички други народно-празнични образи. Пирът е задължителен момент при всяко народно-празнично веселие. Без него не минава и нито едно съществено смехово действо. Виждаме, че в дома на Дьо Баше набиват сплетниците през време на сватбения пир. Разкъсването на Отнесибой също става в момента, когато участниците в диаблерията са се събрали в кръчмичката, за да погуляят. Всичко това, разбира се, не е случайно.

Ролята на пиршествените образи в романа на Рабле е огромна. Няма почти нито една страница, в която да не фигурират тези образи, макар и като метафори и епитети, взети от сферата на яденето и пиенето.

Пиршествените образи са много тясно преплетени с образите на гротесковото тяло. Понякога е трудно да се прокара ясна граница между тях — толкова органично и съществено са свързани те, например в разгледания от нас епизод с празника на клането на добитъка (смесване на изяждащото и изяжданото тяло). Ако вземем първата (хронологично) книга на романа — „Пантагрюел“, — веднага ще видим колко неразделно се преплитат тези образи. Авторът разказва как земята след убийството на Авел всмукала кръвта му и затова станала изключително плодородна. По-нататък хората ядат дренки и на това се дължи огромният ръст на телата им. Мотивът на зиналата уста — лайтмотивът в „Пантагрюел“ — и свързаният с него мотив на гълтането стоят на самата граница между образите на тялото и образите на яденето и пиенето. По-нататък от широко разтворилото се лоно на раждащата майка на Пантагрюел излиза обоз със солени мезета. Виждаме следователно как образите на яденето неразделно са свързани с образите на тялото и с образите на производителната сила (плодородието, растежа, раждането).

Да проследим ролята на пиршествените образи в целия роман.

Всички първи подвизи на Пантагрюел, които той извършва още в люлката, са подвизи на яденето. Образът на печеното на шиш е централен в турския епизод с Панург. С пир завършва епизодът с тъжбата между Лижизадник и Пийвино, както и епизодът с Таумаст. Видяхме каква грамадна роля играе пирът в епизода с изгарянето на рицарите. Целият епизод с войната с крал Анарх е изпълнен с пиршествени образи, предимно с образите на гуляя, който става почти главно оръжие на самата война. С пиршествени образи е изпълнен и епизодът с посещението на Епистемон в задгробното царство. Със сатурновски народен пир в столицата на аморотите завършва целият епизод с войната с Анарх.

Не по-малка е ролята на пиршествените образи и във втората (хронологично) книга на романа. Действието започва с пир на празника на клането на добитъка. Съществена роля играят образите на яденето в епизода с възпитанието на Гаргантюа. Когато при започването на пикрохолската война Гаргантюа се връща в къщи, Грангузие устройва пир, като подробно се изброяват ястията и дивечът. Видяхме каква роля играят хлябът и виното за започването на пикрохолската война и в епизода със сечта в манастирското лозе. Особено богата е тази книга с най-различни метафори и сравнения, взети от сферата на яденето и пиенето. Книгата завършва с думите: „Et grand chère!“[1]

По-малко са пиршествените образи в третата книга на романа, но и тук има такива и са пръснати в различните епизоди. Ще подчертаем, че консултацията на Панург с богослова, лекаря и философа става по време на ядене; тематиката на целия този епизод — волно обсъждане на природата на жените и въпросите на брака — е типична за „трапезните разговори“.

Ролята на пиршествените образи в четвъртата книга отново рязко се засилва. Тези образи са централни в карнавалния епизод с колбасната война. В същата книга в епизода с гастрономите имаме и най-дългото изброяване на ястията и напитките, което познава световната художествена литература. Пак тук се намира прочутото прославяне на Гастер и неговите изобретения. Поглъщането и храната играят съществена роля в епизода с великана Бренгнарийл и в епизода с „острова на ветровете“, където се хранят изключително с ветрове. Тук има една глава, посветена на „монасите в кухнята“. Най-после книгата завършва с гуляй на кораба, с помощта на който Пантагрюел и неговите спътници „оправят времето“. Последните думи от книгата, с които завършва дългата скаталогична тирада на Панург, са: „Да пием!“ Тази е и последната дума на романа, написана от самия Рабле.

А какво е значението всички тези пиршествени образи в самия роман?

Ние вече казахме, че всички те са неразделно свързани с празниците, със смеховите действа, с гротесковия образ на тялото; освен това те най-съществено са свързани със словото, с мъдрия разговор, с веселата истина. Отбелязахме най-после присъщата им тенденция към изобилие и общонародност. А как се обяснява тази изключителна и универсална роля на пиршествените образи?

Яденето и пиенето е една от най-важните прояви на живота на гротесковото тяло. Особености на това тяло са неговата откритост и незавършеност, неговото взаимодействие със света. В акта на яденето тези особености се проявяват най-нагледно и конкретно: тук тялото излиза извън своите граници, то гълта, поглъща, разкъсва света, всмуква го, обогатява се и расте от него. Срещата на човека със света, която става в зиналата, гризяща, разкъсваща и дъвчеща уста, е един от най-древните и най-важните сюжети на човешката мисъл и човешкия образ. Тук човекът яде света, усеща вкуса на света, вкарва го в тялото си, прави го част от самия себе си. Пробуждащото се съзнание на човека не е могло да не се съсредоточи върху този момент, не е могло да не извлича от него редица много съществени образи, определящи взаимоотношението между човека и света. Тази среща със света при акта на яденето е била радостна и ликуваща. Тук човекът е тържествувал над света, той го е поглъщал, а не него са поглъщали; тук границата между човека и света се е заличавала в положителен за човека смисъл.

Яденето в най-древната образна система е било неразделно свързано с труда. С него са завършвали трудът и борбата, той е бил техният венец и победа. Трудът е тържествувал при яденето. Трудовата среща на човека със света, трудовата борба с него е завършвала с ядене — с поглъщане на отвоюваната от света негова част. Като последен победоносен етап в труда яденето често пъти замества в образната система целия трудов процес изобщо. В по-древните образни системи изобщо не е могло да има резки граници между яденето и труда: това са били двете страни на едно и също явление — борбата на човека със света, която е завършвала с победата на човека. Трябва да подчертаем, че както трудът, така и яденето са били колективни; в тях на равни начала е участвувало цялото общество. Това колективно ядене като заключителен момент на пак колективния трудов процес не е биологичен животински акт, а социално събитие. Ако откъснем яденето от труда, завършек на който е било то, и го възприемаме като частно-битово явление, от образите на срещата на човека със света, на вкусването на света, на зиналата уста, от съществената връзка на яденето със словото и веселата истина няма да остане нищо друго освен редица пресилени и обезсмислени метафори. Но в системата на образите на трудещия се народ, който продължава да извоюва живота и храната си в трудовата борба, който продължава да поглъща само извоюваната, надвитата част на света, пиршествените образи още запазват важното си значение, универсализма си, съществената си връзка с живота, със смъртта, с борбата, с победата, с тържеството и възраждането. Затова именно тези образи са продължавали да живеят в универсалното си значение във всички области на народното творчество. Тук те продължавали да се развиват, да се обновяват, да се обогатяват с нови оттенъци на значенията, продължавали да установяват нови връзки с новите явления. Те са растели и са се обновявали заедно с народа, който ги е създавал.

Следователно пиршествените образи съвсем не са били мъртви отживелици от угаснали епохи, отживелици например от ранния ловджийски период, когато при колективния лов колективно са разкъсвали и изяждали победения звяр, както твърдят някои етнолози и фолклористи. Подобни опростени представи за първобитния лов придават голяма нагледност и привидна яснота на обясненията за произхода на редица пиршествени образи, свързани с разкъсването и гълтането. Но дори и най-древните стигнали до нас пиршествени образи (както и образите на гротесковото тяло) са много по-сложни от тези примитивни представи за примитивното: те са дълбоко осъзнати, преднамерени, философични, богати на оттенъци и живи връзки с целия им контекст, те никак не приличат на мъртви отживелици от забравени мирогледи. Съвсем друг характер има животът на тези образи в култовете и обредите на официалните религиозни системи. Тук наистина е фиксиран в сублимиран вид по-древният стадий от развитието на тези образи. Но в народно-празничната система тези образи са изминали хилядагодишен път на развитие и обновяване и през епохата на Рабле, пък и през следващите векове са продължавали да живеят осмислен и художествено продуктивен живот.

* * *

Особено богат е бил животът на тези пиршествени образи в гротесковия реализъм. Именно тук трябва да се търсят главните източници на Раблеевите пиршествени образи. Влиянието на античния симпозион има второстепенно значение.

Както казахме, в акта на яденето границите между тялото и света се заличават в положителен за тялото смисъл: то тържествува над света, над врага, празнува победа над него, расте от него. Този момент на победното тържество е присъщ абсолютно на всички пиршествени образи. Не може да има тъжно ядене. Тъгата и яденето са несъвместими (но смъртта и яденето отлично се съчетават). Пирът винаги тържествува победа — това е в самата му природа. Пиршественото тържество е универсално: това е тържество на живота над смъртта. В това отнощение то е еквивалентно на зачеването и раждането. Победилото тяло приема в себе си победения свят и се обновява.

Ето защо като победно тържество и обновяване пирът в народното творчество много често изпълнява функциите на завършек. В това отношение той е еквивалентен на сватбата (производителния акт). Много често двата завършващи края се сливат в образа на „брачния пир“, с който именно завършват народните произведения. Работата е там, че „пирът“, „сватбата“ и „брачният пир“ служат не за абстрактен и гол, край, а именно за завършек, винаги бременен с ново начало. Характерно е, че в народното творчество смъртта никога не служи за завършек. Дори тя и да се появява в края, подир нея следва тризна (т.е. погребален пир; така например завършва „Илиада“); именно тризната е истинският завършек. Това е свързано с амбивалентността на всички образи в народното творчество: краят трябва да бъде бременен с ново начало, както смъртта е бременна с ново раждане.

Победоносно-тържествуващата природа на всеки пир го прави не само подходящ завършек, но и не по-малко подходяща рамка за редица съществени събития. Затова именно и у Рабле пирът почти винаги или завършва събитието, или е негова рамка (например набиването на сплетниците).

Но особено важно значение има пирът като съществена рамка на мъдрото слово, на речите и веселата правда. Между словото и пира съществува изконна връзка. В най-ясна и класическа форма тази връзка намираме в античния симпозион. Но и средновековният гротесков реализъм е имал своя много своеобразна традиция на симпозиона, т.е. на пиршественото слово.

Съблазнително е да се търси генезисът на тази връзка между яденето и словото при самата люлка на човешкото слово. Но този „последен“ генезис, дори и да успеят да го установят с известна степен на вероятност, малко би ни помогнал да разберем следващия живот и следващото осмисляне на тази връзка. Та нали и за античните автори на симпозиони — за Платон, Ксенофонт, Плутарх, Атиней, Макробий, Лукиан и др. — тази връзка между словото и пира съвсем не е била мъртва отживелица, а живо са я осмисляли. Също такава жива и осмислена е била тази връзка и в гротесковия симпозион, и у неговия наследник и завършител Рабле.[2]

В пролога към „Гаргантюа“ Рабле направо говори за тази връзка. Ето този пасаж: „Трябва да отбележа, че за съчиняването на тази безподобна книга аз прахосах и употребих тъкмо времето, което си бях определил за поддържане на телесните сили, а именно — за ядене и пиене. Това време е най-подходящото да се пише за такива високи материи и за такива дълбоки въпроси, което прекрасно са разбирали още Омир, образец за всички филолози, и бащата на латинските поети Ений, за което имаме свидетелството на Хораций, макар някакъв си недоук и да заяви, че неговите стихове миришели не толкова на елей, колкото на вино.

Същото каза един келеш и за моите книги, а, да му го…! Колко само мирисът на виното е по-съблазнителен, по-пленителен, по-възхитителен, по-животворен и по-тънък от мириса на елея! И ако за мен започнат да говорят, че за вино харча повече, отколкото за масло, аз ще се възгордея както Демостен, когато казвали за него, че харчи за масло повече, отколкото за вино. Когато дрънкат и говорят за мен, че съм силен в пиенето и не съм враг на бутилката, това за мен е най-висока похвала; благодарение на тази слава аз съм желан гост във всяка приятна компания на пантагрюелистите“ (кн.I, Пролог).

В началото авторът нарочно принизява собствените си писания: той пише само по време на ядене, следователно употребява много малко време за тях, като на шега и празна работа. Ето защо в ироничен смисъл може да се разбере и изразът „високи материи и дълбоки въпроси“. Но това принизяване веднага се анулира с позоваването на Омир и на Ений, които постъпвали по същия начин.

Трапезното слово е шеговито и волно слово; върху него са се разпростирали народно-празничните права, които са имали смехът и шутов-ството, на свобода и откровеност. Рабле слага именно тази защитна шутовска шапка на своите писания. Но същевременно трапезното слово по самата си същност напълно му допада и вътрешно. Той наистина предпочита виното пред елея: та нали елеят е символ на „постната“ благоговейна сериозност.

Рабле е бил напълно убеден, че свободната и откровена истина може да бъде казана само в атмосферата на пира и само в тона на трапезния разговор, защото, като се изключат всякакви други съображения, продиктувани от предпазливост, само тази атмосфера и този тон са отговаряли и на самата същност на истината, както я е разбирал Рабле — истина вътрешно свободна, весела и материалистична.

Зад елейната сериозност на всички високи и официални жанрове Рабле е виждал отиващата си власт и отиващата си истина на миналото: пикрохоловците, анарховците, янотусовците, отнесибоевците, шиканъорите, сплетниците, клеветниците, палачите, всевъзможните агеласти, канибалите (които вместо да се смеят, лаят), мизантропите, лицемерите, тартюфовците и т.н. За него сериозността е била или тон на отиващата си истина и обречената сила, или тон на слабия и наплашен от всякакви страхове човек. А гротесковият симпозион, народно-празничните карнавални пиршествени образи и отчасти „трапезните разговори“ на древните са му давали смеха, тона, речника, цялата система на образите, изразяващи неговото ново разбиране за истината. Пирът и пиршествените образи са били най-благоприятната среда за абсолютно безстрашната и весела истина. Хлябът и виното (победеният от труда и борбата свят) разпръсват всякакъв страх и освобождават словото. Веселата, тържествуващата среща със света в акта на яденето и пиенето на човека-победител, който поглъща света, а не светът поглъща него, е била дълбоко съзвучна със самата същност на мирогледа на Рабле. Тази победа над света в акта на яденето е била конкретна, осезателна и материално-телесна; усещал се е самият вкус на победения свят. Светът храни и ще храни човечеството. При това в този образ на победата над света не е имало нито зрънце мистика, нито зрънце отвлечено-идеалистическа сублимация.

Такъв образ материализира истината, не й позволява да се откъсне от земята, но същевременно запазва нейната универсалистичност и космичност. Темите и образите на „трапезните разговори“ са винаги „високи материи“ и „дълбоки въпроси“, но в една или друга формите се развенчават и обновяват в материално-телесен план: „трапезните разговори“ са освободени от изискването да спазват йерархичните дистанции между предметите и ценностите, те свободно смесват профанното със свещеното, високото с ниското, духовното с материалното; за тях не съществуват неравни „бракосъчетания“.

В цитирания откъс ще подчертаем противопоставянето виното на елея. Елеят, както вече споменахме, е символ на официалната пиететска сериозност, на „благоговението и страха божи“. Виното освобождава от страха и благоговението. „Истината във виното“ е свободна и безстрашна истина.

Трябва да отбележим още един съществен момент: своеобразната връзка на пиршественото слово с бъдещето и с прославянето-осмиване. Този момент и досега още се е запазил в банкетните речи и наздравици. При пира словото принадлежи сякаш на самото време, убиващо и раждащо в един и същи акт; ето защо това слово е двусмислено и амбивалентно. Дори в най-строгата и скована форма на симпозиона — у Платон и Ксенофонт — хвалата запазва амбивалентността си, включва и хула (макар и смекчена): при прославянето на Сократ може да се говори за неговата грозна външност, а Сократ може сам да се прославя (у Ксенофонт) като сводник. Старостта и младостта, красотата и грозотата, смъртта и раждането тук често пъти се сливат в един двулик образ. Но празничният глас на времето говори преди всичко за бъдещето. Моментът на пиршественото тържество неизбежно взема формата на предугаждане на по-доброто бъдеще. Това придава своеобразен характер на пиршественото слово, освободено от оковите на миналото и настоящето. В „Хипократов сборник“ има трактат „За ветровете“ (Рабле го е знаел много добре); тук се дава следното пиршествено определение на опиването: „Точно така е и при опиването: вследствие на внезапното увеличение на кръвта душите и намиращите се в тях мисли се изменят и хората, забравили сегашните си нещастия, възприемат надеждите за бъдещите блага.“ Но тази утопичност на пиршественото слово, запазила се и до днес в банкетните речи и наздравиците, не се откъсва от земята: бъдещето тържество на човека се предава с материално-телесните образи на изобилието и обновяването на човека.

Значението и функциите на пиршествените образи в романа на Рабле стават по-ясни на фона на гротесковата традиция на симпозиона. Да проследим основните явления в тази традиция.

Началото на гротесковата традиция се поставя със знаменитата „Coena Cypriani“, т.е. „Вечерята на Киприан“. Историята на създаването на това своеобразно произведение си остава проблематична. То безспорно няма никакво отношение към сб. Киприан, картагенски епископ (умрял в 258 г.), в творенията на когото обикновено е била включвана „Coena“. Времето на нейното възникване изглежда не е възможно да се установи. Това време е някъде между V и VIII в. Не е ясна и непосредствената и съзнателната цел, която си е поставял авторът на „Coena“. Едни изследователи (например H. Brewer) твърдят, че авторът е преследвал чисто дидактични, дори мнемонични цели: да се запечатат в паметта на учениците и вярващите имената и събитията от Свещеното писание; други (Lapôtre) виждат тук пародия на „Пир“ в чест на богиня Церера от Юлиан Отстъпника; най-после някои (P. Lehmann и др.) виждат в нея пародийно изложение на проповедта на веронския епископ Зенон. Трябва да кажем няколко думи за тази проповед.

Веронският епископ Зенон съчинил своеобразна проповед. Както изглежда, той си е поставял за цел да пооблагороди буйните и не съвсем християнски пиршества, на които се отдавали неговите енориаши на великденските празници. За тази цел той подбрал от Библията и Евангелието всички пасажи, в които се говори за ядене и пиене на лицата от свещената история, т.е., с други думи, той подбрал от Свещеното писание всички пиршествени образи. Получило се своеобразно обновяване на свещеното в материално-телесен план. В тази проповед има и елемент на „risus paschalis“, т.е. на онзи смях и онези волни шеги, които според древната традиция се разрешавали на Великден в църковните проповеди.

По съдържанието си „Вечерята на Киприан“ наистина наподобява проповедта на Зенон, но тя отива много по-далеч от нея. Авторът на „Вечерята“ прави грандиозен подбор не само на всички пиршествени, но и изобщо на всички празнични образи от Библията и Евангелието. Той обединява всички тези образи в една грандиозна и изпълнена с движение и живот картина на пира с изключително карнавална, по-точно сатурналийна свобода (връзката на „Вечерята“ със сатурналиите се признава от почти всички изследователи). В основата ù е поставена евангелската притча за царя, който празнувал сватбата на сина си (Матей, XXII, 1–14). На грандиозния пир се събират като сътрапезници всички действуващи лица от Стария и Новия завет — от Адам и Ева до Христос. Тук те заемат място според Свещеното писание, което се използва при това най-причудливо: Адам сяда в средата, Ева на смокинов лист, Каин на плуг, Авел на гърне с мляко, Ной на ковчег, Авесалом на клон, Юда на сандък за пари и т.н. Поднасяните на участниците в пира ястия и напитки са подбрани по същия принцип: на Христос например се поднася стафидово вино, тъй като то се нарича „развие“, а Христос е претърпял „passio“ (т.е. страдания). По същия гротесков принцип са изградени и всички останали, моменти на пира. След яденето (т.е. първата част на античния пир) Пилат донася вода да си измият ръцете, Марта, разбира се, прислужва на трапезата, Давид свири на арфа, Иродиада танцува, Юда целува всички, Ной, разбира се, е мъртво пиян, Петър (след пира) не го оставя да заспи петелът и т.н. На другия ден след пира всички поднасят подаръци на домакина: Аврам — овен, Мойсей — две скрижали, Христос — агънце и т.н. След това се въвежда мотивът на кражбата: откриват, че през време на пира са откраднати много неща; започват да ги търсят и всички гости се третират като крадци, но след това за изкупление на общата вина убиват само Агар и тържествено я погребват. Тези са основните моменти от композицията и съдържанието на „Вечерята на Киприан“, с която се слага началото на литературната пиршествена традиция от средните векове.

„Вечерята“ е абсолютно свободна игра със всички свещени лица, предмети, мотиви и символи от Библията и Евангелието. Авторът на тази игра не се спира пред нищо. Страданията на Христос по чисто словесното си сходство му налагат да пие стафидово вино; всички свещени лица се оказват крадци и т.н. Причудливостта на съседствата и неочакваността на съчетанията на свещените образи са смайващи; с подобни неравни „бракосъчетания“ може да съперничи само Рабле. Тук цялото Свещено писание се е завъртяло в някакво шутовско хоро. Страданията на бога, Ноевият ковчег, смокиновият лист на Ева, Юдовите целувки и т.н. са се превърнали във весели подробности на сатурналиен пир. Право на такава изключителна волност са дали на автора на „Вечерята“ избраните от него като отправна точка пиршествени образи. Веднъж избрани, тези образи са създали атмосферата за абсолютно волна игра. Материално-телесният характер на пиршествените образи е дал възможност в тази игра да бъде въвлечено почти цялото съдържание на Свещеното писание, дал е възможност то да бъде развенчано и същевременно обновено (в този обновен вид библейските образи наистина отлично се запомнят). Пирът е имал могъщата сила да освобождава словото от оковите на благоговението и страха божи. Всичко е ставало достъпно за игра и веселие.

Ще подчертаем една особеност на „Вечерята“: на пира се събират лица от най-различни епохи от свещената история, сякаш цялата история в лицето на нейните представители се събира около пиршествената трапеза. Пирът получава най-грандиозен световен характер. Ще подчертаем също появата на темата за кражбата, на пародийната изкупителна жертва (Агар) и пародийното погребение — всичко това тясно се преплита с пиршествените образи и през следващите векове много пъти се връща в традицията на гротесковия симпозион.

„Вечерята на Киприан“, като се започне от IX в. (тогава тя се възродила) нататък, е имала грамаден успех и се разпространявала както в първоначалната й редакция, така и в различни преработки. До нас са стигнали три такива преработки: на прочутия фулдски абат Рабан Мавъра (855 г.), на дякон Йоан (877 г.) и най-после на Ацелин от Реймс (началото на XI в.).

Рабан Мавъра е бил много строг и ортодоксален духовник; но въпреки това абатът не е видял във „Вечерята“ нищо кощунствено; той направил съкратена редакция на „Вечерята“ и я посветил на Лотар II. В посвещението си изказва предположението, че „Вечерята“ може да послужи на краля като занимателно четиво — „ad jocunditatem“. Римският дякон Йоан преработил текста на „Вечерята“ в стихотворна форма (старата „Вечеря“ е в проза) и прибавил към нея пролог и епилог. От пролога се вижда, че произведението на Йоан е било предназначено за изпълнение на школския празник през време на великденските рекреации, а от епилога личи, че „Вечерята“ е имала голям успех на пиршествената трапеза на крал Карл Плешивия. Тези факти са много характерни: те показват колко свещени са били през IX в. правата и волностите на рекреациите и пира. Празничният пир според Рабан Мавъра (и според другите представители от неговата епоха) е оправдавал такава игра със свещените предмети, която при други условия би се сторила чудовищно кощунство.

През всички следващи векове е имало извънредно много ръкописи на „Вечерята“, което говори за грамадното влияние на този средновековен симпозион. Характерно е, че историческият универсализъм на „Coena“ и някои други нейни особености се повтарят в най-грандиозното пиршествено произведение от XVI в. — в „Начин да се постигне успех в живота“, както и в „Съня на Пантагрюел“[3]. „Сънят на Пантагрюел“ е написан под влиянието на Рабле, но той на свой ред е определил основния комплекс от мотиви в „Трета книга“ на романа на Рабле.

Следващото произведение от средновековната пиршествена традиция, на което ще се спрем, датира от X в. В т.нар. „Кеймбриджки песенен ръкопис“ има едно произведение в стихове, в което се разказва как някакъв си мошеник се явява при майнцкия архиепископ Херингер и му се кълне, че успял да отиде в ада и на небето.[4] Според неговия разказ Христос пирува на небето, негов готвач е апостол Петър, а виночерпец — Йоан Кръстител. Мошеникът успял да открадне от пиршествената трапеза парче бял дроб, което изял. За тази небесна кражба епископ Херингер му налага наказание. Това малко произведение е много характерно за средновековната пиршествена традиция: тук се травестира тайната вечеря; образът на пира дава възможност тя да бъде пренесена в материалнотелесния план, да бъдат включени реални кухненски детайли, апостол Павел да бъде превърнат в готвач и т.н.

През XI-XII в. средновековната пиршествена традиция се усложнява с появяването в нея на сатиричния момент. В това отношение много показателно е произведението от XI в., озаглавено „Трактат на Гарсия от Толедо“. Тук се изобразява непрекъснатият пир на римската курия — на папата и кардиналите. Самият папа пие с голям златен бокал; него го мъчи неутолима жажда, той пие за всички и за всичко: за изкуплението на душите, за болните, за добрата реколта, за мира, за плаващите и пътешествуващите и т.н. (Тук има елементи на пародия на ектенията.) Не остават назад от него и кардиналите. Описанието на този непрекъснат пир, на жаждата и алчността на папата и кардиналите е пълно с резки преувеличения и извънредно дълги изброявания-номинации от хвалебно-хулен (т.е. амбивалентен) характер. Като образец на гротескова сатира това произведение обикновено се сравнява с романа на Рабле. Прекомерният апетит на папата тук взема космични размери.

„Трактат на Гарсия“ е със съвсем открита сатирична насоченост срещу подкупността, алчността и разложението на папската курия. Преувеличените почти до космични мащаби пиршествени образи тук имат, на пръв поглед, чисто отрицателно значение: това е „преувеличение на нетрябващото да съществува“. Работата обаче е много по-сложна. Пиршествените образи, както и всички народно-празнични образи, са амбивалентни. Тук те наистина са поставени в служба на тесносатирична, следователно отрицателна тенденция; но, изпълнявайки тази си служба, образите запазват и положителната си природа. Тъкмо тя поражда преувеличенията, макар че последните се използват сатирично. Тук отрицанието не преминава върху самата материя на образите — върху виното, храната, изобилието. Самата материя на образите си остава положителна. В това произведение няма сериозна и последователно аскетична тенденция. Там, където има такава тенденция (например много често в протестантската сатира от втората половина на XVI в.), материално-телесните образи неизбежно увяхват, поднасят се сухо и оскъдно, преувеличенията стават абстрактни. В разглежданото произведение такова нещо няма. Използваните за сатирични цели образи продължават да живеят пиршествен живот. Те не се изчерпват с тенденцията, на която служат. И това ни най-малко не наврежда на сатирата: нейният автор много ефектно разобличава курията и същевременно искрено е завладян от положителната сила на своите пиршествени образи. Тези образи създават волната атмосфера, която дава възможност на автора пародийно да травестира литургическите и евангелските текстове.

Явлението раздвояване на традиционния (най-често народно-празничния) образ е много разпространено в цялата световна литература. Общата формула на това явление е: образът, създал се и развивал се при условията на гротесковата концепция за тялото, т.е. колективното и общонародното тяло, се използва за частно-битовия телесен живот на класовия човек. Във фолклора пируват народът и неговите представители — заместници (юнаци, великани), а тук пируват папите и кардиналите. Те пируват юнашки, но съвсем не са юнаци. Те пируват не от името на народа, а за сметка на народа и във негова вреда. Там, където образът пряко или косвено е заимстван от фолклора, а се използва за характеристика на живота на класовите, ненародни групи, там неизбежно възникват това специфично вътрешно противоречие на образа и особената му напрегнатост. Разбира се, нашата формула неизбежно рационализира и опростява това явление: то е сложно, богато с нюанси, с борба на противоречиви тенденции; в него едно с друго не се свързва, както изобщо не се свързва и не може да се свърже в живия формиращ се живот. Откраднатият от народа хляб не престава да бъде хляб, виното винаги е прекрасно, макар и да го пие папата. Виното и хлябът имат своя логика, своя правда, свой непреодолим стремеж към извънредно голям излишък, на тях е присъщ неунищожимият оттенък на победно тържество и веселие.

Съдържащата се в народно-пиршествення образ тенденция към изобилие се сблъсква и противоречиво се преплита с индивидуалната и класовата алчност и корист. И тук, и там имаме „много“ и „повече“, но техният мирогледен смисъл и ценностен тон са коренно различни. Пиршествените образи в класовата литература са сложни и противоречиви; тяхната общонародна обилна душа, наследена от фолклора, не се побира в частно-битовото ограничено и користно тяло. Същия усложнен и противоречив характер показват и свързаните с пиршествените образи на дебелия корем, на зиналата уста, на големия фалос и народният положителен образ на „сития човек“. Дебелият корем на демоните на плодородието и на народните великани-лакомници (например Гаргантюа от народните легенди) се превръща в дебелото шкембе на ненаситния абат-симонист. Между тези крайни граници образът живее раздвоен, сложен и противоречив живот.

През XVII в. един от най-популярните представители и майстори на народната комика е бил „Дебелият Гийом“ („Gros Guillaume“ — един от тримата Тюрлюпен). Той е бил необикновено дебел: „Трябваше да направи много крачки, за да стигне до пъпа си.“ Препасан бил на две места — под гърдите и под корема — и поради това тялото му получавало формата на бъчва за вино; лицето му било покрито с дебел пласт брашно, което летяло на всички посоки, когато ходел и жестикулирал. Следователно неговата фигура е изразявала хляба и виното в телесно въплъщение. Това ходещо на два крака изобилие на земните блага е имало огромен успех сред народа. Дебелият Гийом е въплътената в човешки образ весела и общонародна пиршествена утопия, „Сатурновият век“, върнал се на земята. Светостта и чистотата на неговия обилен търбух не буди, разбира се, някакво съмнение. А ето и закръгленото шкембенце на мистър Пикуик: безспорно в него има много неща от Дебелия Гийом (по-точно от неговите английски роднини — народните клоуни); английският народ му ръкопляска и винаги ще му ръкопляска; но това шкембенце е много по-противоречиво и по-сложно от винената бъчва на Дебелия Гийом.

В световната литература раздвоението и вътрешната противоречивост на народно-пиршествените образи се срещат в най-различни разновидности и варианти. Един от тези варианти е и разгледаният от нас „Трактат на Гарсия“.

Ще засегнем още няколко аналогични явления от същия период на развитие на средновековната пиршествена сатира. В „Латински поеми, приписвани на Уолтър Мейпс“[5], се намира и произведението „Магистър Голиас за някой си абат“ („Magister Golias de quodam abbate“). В него се описва денят на един абат. Този ден е запълнен със събития изключително от материално-телесния живот и преди всичко с ядене и пиене без мярка. Изображението на всички тези събития от телесния живот (друг живот абатът изобщо не знае) има явно гротесков характер; всичко е преувеличено до крайност, безброй пъти се изброяват разнообразните ястия, които поглъща абатът. В самото начало се разказва за различните начини, по които се изхожда абатът (с това той започва деня си). Материално-телесните образи и тук живеят сложен двоен живот. В тях още продължава да бие пулсът на грамадното колективно тяло, в утробата на което са се родили.[6] Но този гигантски пулс тук бие слабо и неравномерно, понеже тези образи са откъснати от онова, което е оправдавало техния ръст и прекомерност, което ги е свързвало с народното изобилие. Пиршественото тържество на „някой си абат“ е откраднато тържество, понеже то не завършва нищо. Положителният образ на всеобщия пир и отрицателният образ на паразитната лакомия тук са се слели в едно вътрешно противоречиво неравномерно цяло.

Напълно аналогично е изградено друго едно произведение от същия сборник „Апокалипсисът на Голиас“. Но тук се подчертава, че абатът, който пие хубаво вино, на монасите си оставя лошото. Тук чуваме протестиращия глас на брат Жан, който обвинява своя абат, че той обича да пие хубаво вино, а не иска и се страхува да организира борбата за манастирското лозе.

В латинската рекреативна литература от XII и XIII в. пиршествените образи, както и образите, свързани с производителната сила, обикновено се концентрират около фигурата на монаха — пияница, лакомник и сладострастник. Образът на този монах е доста сложен и неравен. Първо, като прекомерно отдал се на материално-телесния живот, той се оказва в рязко противоречие с аскетичния идеал, на който като монах служи. Второ, неговата прекалена лакомия е паразитизъм на неработещ тунеядец. Но заедно с това той се оказва за авторите на тези произведения носител на положителното „блажно“ начало — яденето, пиенето, производителната сила, веселието. Авторите на тези истории дават в своя образ и трите момента едновременно: не може да се каже къде завършва хвалата и къде започва порицанието. Авторите най-малко са проникнати от аскетичния идеал. Акцентът почти винаги пада именно върху блажния момент в тези истории. Ние чуваме гласа на демократичния клирик, който се опитва да прослави материално-телесните ценности, като в същото време си остава в рамките на църковната мирогледна система. Тези произведения, разбира се, са били свързани с рекреациите, празничното веселие, блажните дни и разрешените през тези дни волности.

Ще се спрем на една подобна история, която е била много популярна. Нейното съдържание е съвсем просто: един монах прекарвал нощите с омъжена жена, докато най-после мъжът на тази жена го спипва и го кастрира. Авторите съчувствуват по-скоро на монаха, отколкото на мъжа. При характеристиката (иронична) на „целомъдрието“ на героинята обикновено се посочва такъв брой на нейните любовници, който е просто невероятен. В същност тази история не е нищо друго освен „трагически фарс за загиването на монашеския фалос“. За популярността на тази история говори големият брой стигнали до нас нейни ръкописи, от XIII в. нататък. В редица ръкописи тя се дава във формата на „весела проповед“, а през XV в. са й придавали дори формата на „страдания“. Така например в парижкия кодекс е наречена „Passio cuiusdem monachi“. Тук тя е оформена като евангелско четиво и започва с думите: „Имало едно време…“ По същество това наистина са „карнавални страдания“.

Една от най-разпространените теми на латинската рекреативна литература от XII и XIII в. е била темата за предимствата на клирика пред рицаря в любовните работи. От втората половина на XII в. до нас е стигнало например произведението „Любовен събор в Ремиремонт“, в което се изобразява събор на жени. В изказванията на участничките в този събор именно се възхваляват предимствата на клириците пред рицарите в любовните работи. Аналогични по тематика са многобройните произведения от XIII в., в които се изобразяват събори и синоди на духовенството, свикани, за да бъде защитено правото на клириците да имат жени и държанки (конкубини). Това право се доказва с пародийни позовавания на Евангелието и други свещени текстове.[7]

Във всички тези произведения фигурата на клирика или монаха става противоречива носителка на производителната мощ и материално-телесното излишество. Подготвя се образът на брат Жан и отчасти образът на Панург. Но ние се отклонихме от пиршествените образи в истинския смисъл на думата.

През същата епоха средновековната пиршествена традиция се развива по още две линии: в пародийните литургии на пияниците и в латинската лирика на вагантите. Тези явления са добре известни и не е нужно да се разглеждат подробно. Наред с пародийните литургии на пияниците („Missa de potatoribus“ или „Potatorum missa“) имало е и литургии на комарджиите („Officium lusorum“), а понякога двата момента — виното и играта — са се обединявали в една литургия. Понякога тези литургии доста строго се придържат към текста на истинските църковни литургии. Образите на виното и на пиянството тук почти напълно са лишени от амбивалентност. По характера си тези произведения се доближават до повърхностните формални пародийни травестии от новото време. В поезията на вагантите образите на виното, храната, любовта и играта разкриват връзката си с народно-празничните форми. Тук има и влияние на античната традиция на трапезните песни. Но, общо взето, пиршествените образи в поезията на вагантите тръгват по новата линия на индивидуално-лиричното развитие.

Такава е пиршествената традиция в латинската рекреативно-празнична литература от средновековието. Влиянието на тази традиция върху Рабле, разбира се, е абсолютно безспорно. Произведенията от тази традиция имат освен това огромно осветляващо значение като родствени и паралелни явления.

А какви са функциите на пиршествените образи в характеризираната от нас средновековна традиция?

Тук навсякъде — от „Вечерята на Киприан“ и проповедта на Зенон до късните сатири и пародии от XV и XVI в. — пиршествените образи освобождават словото, дават безстрашен и свободен тон на цялото произведение. В средновековния симпозион за разлика от античния в повечето случаи няма философски речи и спорове. Но цялото произведение изобщо, цялата му словесна маса е пропита от пиршествен дух. Свободна игра със свещеното — това е основното съдържание на средновековния симпозион. Но туй не е нихилизъм, не е и примитивно удоволствие от снизяване на високото. Ние няма да разберем духа на гротесковия симпозион, ако не вземем под внимание дълбоко положителния момент на победното тържество, присъщо на всеки пиршествен образ, който има фолклорен произход. Гротесковият симпозион е проникнат от съзнанието на човека за своята чисто човешка материално-телесна сила. Човекът не се страхува от света, той го е победил и той го вкусва. В атмосферата на това победоносно вкусване светът изглежда поновому — като изобилна жътва, като приплод в излишък. Всички мистични страхове се разсейват (на пира призраци се явяват само на узурпаторите и представителите на стария умиращ свят). Пиршественото слово е едновременно и универсалистично, и материалистично. Ето защо гротесковият симпозион пародийно травестира и снизява всяка чисто идеална, мистична и аскетична победа над света (т.е. победата на отвлечения дух). В средновековния гротесков симпозион почти винаги има елементи на пародийна травестия на тайната вечеря. Тези черти на гротесковия симпозион се запазват дори там, където той е максимално подчинен на тесносатирични тенденции.

Колко голяма е била способността на яденето и пиенето да освобождават словото, доказва нахлуването в езика на клириците и школарите на огромен брой речеви, „разговорни“, пародийни травестии, на свещени текстове, свързани с яденето и пиенето. Такива разговорни травестии на свещеното слово са се употребявали при всеки битов гуляй. Обърнати наопаки и снизени свещени текстове, литургически думи, откъси от молитви и т.н. са съпровождали буквално всяка чашка, всеки погълнат залък. В романа на Рабле ярко доказателство за това е речта на брат Жан, но особено „Разговор в пияно състояние“. Ние цитирахме вече и съответните думи на Анри Етиен. Всички тези битови трапезни травестии (те са се запазили и досега) са наследство от средновековието: всичко това са отломки от гротесковия симпозион.

Някои съвременници на Рабле — Калвин, Шарл дьо Сент Март, Вултеус и др. — направо свързват атеистичните и материалистическите течения и настроения през своето време с трапезната атмосфера; те характеризират тези течения като своеобразен „трапезен либертинизъм“.

Този „трапезен либертинизъм“ през средните векове и през епохата на Рабле е имал демократичен характер. Такава е била още до голяма степен и неговата английска разновидност от епохата на Шекспир — трапезният либертинизъм на кръжока на Неш и Робърт Грийн; във Франция близки до него са били поетите-либертени Сент Аман, Теофил дьо Вио, Д’Асуси. По-късно тази трапезна традиция взема формата на аристократически атеизъм и материализъм, ярък израз на който във Франция през XVII в. са били пиршествените оргии на кръга на Вандомите.

Ролята на освободеното от страха и благоговението пиршествено слово не бива да се подценява нито в историята на литературата, нито в историята на материалистическата мисъл.

Ние проследихме само латинската линия на средновековния симпозион. Пиршествените образи обаче са играели голяма роля и в средновековната литература на народните езици, и в устната народна традиция. Много голямо е значението на тези образи във всички легенди за великани (например в устната традиция на легендите за Гаргантюа и в народната книга за него, която е била непосредственият източник за Рабле). Съществувал е много популярен цикъл легенди, свързани с утопичната страна на лакомията и безделието (например фабльо „Pays de cocagne“)[8]. Отражения на подобни легенди намираме в редица паметници на средновековната литература. Например в романа „Окасен и Николет“ се изобразява страната „Торлор“. Тази страна е „свят наопаки“. Тук кралят ражда, а кралицата води война. Тази война има чисто карнавален характер: сражават се със сирена, печени ябълки и гъби (раждащият крал и войната с хранителни продукти са типични народно-празнични образи). В романа „Гюон Бордоски“ се описва страна, в която житото се ражда в изобилие и не принадлежи на никого. В книгата, озаглавена „Пътешествието и плаването на Панург, ученика на Пантагрюел, към непознати и чудодейни острови“[9] (1537 г.), се описва една утопична страна, в която планините са от масло и брашно, реките от мляко, горещи банички растат като гъби направо от земята и т.н.

Отражението на този цикъл легенди намираме у Рабле в епизодите с пребиваването на Алкофрибас в устата на Пантагрюел (мотива на заплащане за спасението) и в епизода с колбасната война.[10]

Пиршествените образи играят ръководна роля и при разработването на извънредно популярната през средните векове тема „Спорът на Карнавала с Поста“ („La Dispute des Gras et des Maigres“). Тази тема ce е разработвала много често и най-различно.[11] Същата тема развива и Рабле при изброяването на постните и блажните ястия, които гастрономите поднасят на своя бог, и в епизода с колбасната война. Източник на Рабле е била поемата от края на XIII в. „Сражението на Поста с Месояда“ (в края на XV в. тази поема е била вече използвана от Молине в неговите „Спорове на Рибата с Месото“).

В поемата от XIII в. се изобразява борбата между двама велики владетели: единият въплъщава въздържанието, другият — блажната храна. Изобразява се армията на „Месояда“, която се състои от кренвирши, колбаси и т.н.; като участници в битката фигурират пресни сирена, масло, каймак и т.н.

Накрая ще отбележим същественото значение на пиршествените образи в comù, фарсовете и във всички форми на площадната народна комика. Известно е, че националните шутовски фигури са заимствували дори имената си от националните ястия (Ханс Вурст, Пикелхеринг и др.).

През XVI в. е съществувал фарсът „Живите мъртъвци“. Той се поставял при двора на Карл IX. Ето съдържанието му: един адвокат заболява от душевно разстройство и си въобразил, че е умрял; престава да яде и да пие и лежи неподвижно в леглото си. За да го излекува, един роднина сам се престорва на умрял и нарежда да го поставят на маса като покойник в стаята на болния адвокат. Всички плачат край умрелия роднина, а самият той, лежейки на масата, прави такива смешни гримаси, че всички започват да се смеят, а след тях и самият покойник. Адвокатът изразява изумлението си, но го убеждават, че и на мъртвите се полага да се смеят; тогава и той си налага да се засмее: това е първата стъпка към оздравяването. След това роднината-покойник, както си лежи на масата, започва да яде и да пие. Убеждават адвоката, че мъртвите ядат и пият; той също започва да яде и да пие и оздравява напълно. Следователно смехът, яденето и пиенето побеждават смъртта. Този мотив наподобява новелата „За целомъдрената ефеска матрона“ на Петроний (от неговия „Сатирикон“)[12].

В средновековната писмена и устна литература на народните езици пиршествените образи толкова тясно се преплитат с гротесковия образ на тялото, че много от тези произведения ще можем да разгледаме едва в следващата глава, посветена на гротесковата концепция за тялото.

Няколко думи за италианската пиршествена традиция. В поемите на Пулчи, Берни, Ариосто пиршествените образи играят съществена роля, особено при първите двама. Още по-значителна е тази роля у Фоленго както в италианските, така и главно в макароническите му произведения. Пиршествените образи и най-различните „ядливи“ метафори и сравнения получават у него направо натрапчив характер. В макароническата поезия Олимп е мазна страна с планини от сирене, с морета от мляко, в които плават кльоцки и пастети; музите са готвачки. Фоленго описва кухнята на боговете най-подробно в сто и осемдесет стиха; нектарът е мазна чорба от свинско месо с подправки и т.н. Развенчаващата и обновяващата роля на тези образи е очевидна; но очевиден е също и техният отслабен и стеснен характер: преобладава елементът на теснолитературната пародия, победно-пиршественото веселие се е изродило, няма истински универсализъм, почти го няма и народноутопичния момент. Не може да се отрече, че Фоленго е оказал известно влияние върху Рабле, но то се отнася само до повърхностните моменти и изобщо не е съществено.

Такава е традицията на пиршествените образи през средновековието и Ренесанса, наследник и завършител на която става именно Рабле. В неговото творчество преобладава положителният, победно-тържествуващият и освобождаващият момент в тези образи. Присъщата им тенденция към общонародност и изобилие тук се разкрива с пълна сила.

Но Рабле познава и образа на монасите — тунеядци и лакомници; този аспект на пиршествените образи е разкрит например в четвъртата книга в главата „За пребиваването на монасите предимно в кухнята“. Като описва как Гаргантюа прекарва времето си през периода на възпитаването му в схоластичен дух, Рабле показва в сатиричен аспект дори лакомията на своя герой (прекарването на времето от младия Гаргантюа тук много наподобява на деня на „някой си абат“). Но този тесносатиричен аспект в романа на Рабле има много ограничено и подчинено значение.

Усложнен характер има у Рабле „Прославянето на Гастер“. Тази хвала, както и предшествуващите я глави за гастрономите и техните прекомерни пиршествени приношения на Гастер, е изпълнена с борбата на противоречиви тенденции. Тук пиршественото излишество се съчетава с безсмислената лакомия на гастрономите, които боготворят червото. Самият Гастер „изпраща тези маймуни (т.е. гастрономите) при своето нощно гърне, за да погледат и да поразмислят какво божество се намира в неговите изпражнения“. Но на фона на тези отрицателни образи на безсмисленото чревоугодие (отрицанието обаче не засяга самите ястия и вина, поднасяни от гастрономите) се възвишава могъщият образ на самия Гастер, изобретателя и създателя на цялата човешка техническа култура.

В раблеистката литература може да се срещне твърдението, че в прославянето на Гастер в зародиш се съдържа историческият материализъм. Това е и вярно, и невярно. На този етап на историческото развитие, когато е творял Рабле, и дума не може да става за зачатъци на исторически материализъм. Но тук в никакъв случай не бива да се вижда само примитивен „материализъм на стомаха“. Гастер, който изобретява земеделието, начини да се съхранява зърното, военното оръжие за неговата защита, начини за превозването му, построяването на градове и крепости, изкуството да бъдат разрушавани те, а във връзка с това изобретява и науките (математиката, астрономията, медицината и др.) — този Гастер не е биологичното черво на животинския индивид, а въплъщение на материалните потребности на организирания човешки колектив. Това черво изучава света, за да го победи и подчини. Ето защо в хвалата на Гастер звучат и победно-пиршествени тонове, които в края на прославянето преминават в техническа фантастика на бъдещите завоевания-изобретения на Гастер. Но към тези победно-пиршествени тонове се примесват тонове на отрицанието, защото Гастер е користен, алчен и несправедлив: той е изобретил не само построяването на градове, но и начините за тяхното разрушаване, т.е. войната. С това се усложнява образът на Гастер, в него се внася дълбоко вътрешно противоречие, което Рабле не е могъл да разреши. Но той не се е и опитвал да го разреши: Рабле оставя противоречивата сложност на живота, той е уверен, че всемогъщото време ще намери изход.

Ще подчертаем, че победно-пиршествените образи у Рабле са винаги исторически обагрени, както това особено ясно личи в епизода с превръщането на кладата, която изгаря рицарите, в пиршествено огнище; пирът става сякаш в нова епоха. Но нали и карнавалният пир е ставал сякаш в утопичното бъдеще, във върналия се Сатурнов век. Веселото, тържествуващото време говори с езика на пиршествените образи. Както споменахме, този момент и досега се е запазил в нашите наздравици.

Има още една много съществена страна на пиршествените образи, която тук не засегнахме: това е своеобразната връзка на яденето със смъртта и с преизподнята. Думата „умирам“ между другите си значения е означавала и „погълнат съм“, „изяден съм“. Образът на преизподнята у Рабле неразделно се преплита с образите на яденето и пиенето. Но преизподнята има у него също и значението на топографска телесна долница, той я изобразява и във формите на карнавала. Преизподнята е една от най-важните възлови точки в романа на Рабле, както и в цялата ренесансова литература (неслучайно нейното начало слага Данте). Но на образите на материално-телесната долница и на преизподнята ние посвещаваме специална глава: там пак ще се върнем на тази страна на пиршествените образи, която ги свързва с преизподнята и смъртта.

Накрая още веднъж ще подчертаем, че пиршествените образи в народно-празничната традиция (и у Рабле) рязко се различават от образите на частно-битовото ядене, на битовата лакомия и пиянство в раннобуржоазната литература. Вторите са израз на наличната заможност и ситост на индивидуално-егоистичния човек, израз на индивидуалната наслада, а не на общонародното тържество. Те са откъснати от трудовия процес и борбата; те са отчуждени от народния площад и са затворени в рамките на дома и стаята („домашно изобилие“): това не е всеобщ пир, в, който участвуват всички, а домашен гуляй с гладни просяци на прага; макар тези образи на яденето да са хиперболизирани, това е израз на алчността, а не на чувството за социална справедливост. Това е неподвижен бит, без каквото и да било символично разширение и универсално значение, безразлично дали той се изобразява тесносатирично, т.е. чисто отрицателно, или положително (като заможност).

За разлика от това народно-празничните образи на яденето и пиенето нямат нищо общо с неподвижния бит и с наличната заможност на частния човек. Тези образи са дълбоко активни и тържествени, тъй като те завършват трудовия процес и борбата на обществения човек със света. Те са общонародни, защото в основата им стои неизчерпаемото, нарастващото изобилие на материалното начало. Те са универсални и органично се съчетават с представите за живота, смъртта, възраждането и обновяването. Те органично се съчетават и с представата за свободната и трезва правда, чужда на страха и благоговението, а поради това и с мъдрото слово. Най-после те са изпълнени с веселото време, което върви към по-доброто бъдеще, което всичко сменя и всичко обновява по своя път.

Това дълбоко своеобразие на народно-пиршествените образи и досега не е разбрано. Те обикновено са били възприемани в частно-битов план и окачествявани като „вулгарен реализъм“. Ето защо и досега не са разбрани и не са обяснени нито чудното обаяние на тези образи, нито огромната роля, която са играели в литературата, изкуството и мирогледа от миналото. Също не е проучен досега и противоречивият живот на народно-пиршествените образи в системите на класовата идеология, където те се битовизират и израждат, но в различна степен в зависимост от различните етапи в развитието на класите. Така например във фламандизма пиршествените образи въпреки буржоазното им битовизиране още запазват, макар и в отслабена степен, положителната си народно-празнична природа, с което именно се обясняват силата и обаянието на тези образи във фламандската живопис. И в тази област по-задълбоченото проучване на народната култура от миналото ще даде възможност по нов начин да бъдат поставени и разрешени редица много важни проблеми.[13]

$orig_lang=ru

$orig_title=Пиршественные образы у Рабле

$year=1965

$translator=Донка Данчева

$trans_year=1978

$labels=@Откъс

[1] Прави впечатление почти пълната липса на пиршествени образи в епизода с Телемското абатство. Подробно са посочени и описани всички помещения на абатството, но колкото и да е странно, забравена е кухнята, за нея не е имало място в Телем. ↑

[2] Обеднена традиция на гротесковия симпозион се е запазила, разбира се, и по-нататък; срещаме я в редица явления от XIX в. (например в трапезните разговори на Бетховен); тя всъщност се е запазила и до наши дни. ↑

[3] François Habert d’Issoudun, Le songe de Pantagruel. ↑

[4] Това комично задгробно видение от кеймбриджиските песни е публикувано в „The Cambridge sings, edited by Karl Breul“, Cambridge, 1915, стр. 59–85. ↑

[5] Вж. „Poems attrib. to Walter Mapes“, ed. Th. Wringht, Лондон, 1841. ↑

[6] Като автор на това произведение е посочен „Magister Golias“. Това е нарицателно име за либертин, за човека, дерайлирал от нормалния живот и излязъл извън рамките на официалния мироглед; то се е употребявало също за пияниците и гуляйджиите, хората, които обичат да си поживеят. Както е известно, вагантите също са се наричали „голиарди“. Етимологично тези имена се осмисляли двояко: по сходство с латинската дума, „gula“ (алчност) и по сходство с името Голиат; живо е било както едното, така и другото осмисляне и при това семантично не са си противоречили. Италианските учени Ф. Нери и Ф. Ермини доказват съществуването на специален „Голиатов цикъл“. Още блаженият Августин и Беда са противопоставяли Голиат на християнството като някакво въплъщение на антихристиянското начало. Около образа на Голиат започнали да се създават легенди и песни за изключителната му лакомия и пиянство. Както изглежда, това име е изместило редица местни фолклорни имена на великани, които са въплъщавали гротесковото тяло. ↑

[7] Спора на клирика с рицаря са разработвали и произведения на вулгарните езици (вж. книгата на Oh. Oulmont Les débats du clerc et du chevalier, Paris, 1911). ↑

[8] Публикувано в „Recueil“ на Méon, t. IV, стр. 175. ↑

[9] Докато Рабле бил жив, тази книга била преиздадена седем пъти, включително и под други заглавия. Написана под влиянието на първите две книги от романа на Рабле, тази книга на свой ред е била използвана от Рабле за четвъртата му книга (епизода с колбасната война и епизода с великана Бренгнарийл). ↑

[10] В своята „Schlaraffenland“ Ханс Закс описва страна, в която се почитат безделието, мързелът и лакомията; който преуспява в безделието и лакомията, него освен това и награждават; който се сражава с колбаси от дреболии, него посвещават за рицар; за спане тук плащат пари и т.н. Тук виждаме паралелни с Раблеевите образи: епизода с колбасната война и епизода с пребиваването на Алкофрибас в устата на Пантагрюел. Но у Ханс Закс е силен морализиращият оттенък, който е абсолютно чужд на Рабле. ↑

[11] Тя е била още напълно жива през XVI в., което доказват картините на художника Питер Брьогел Стари: два естампа — „Блажната кухня“ и „Постната кухня“, етюдът „Бой между Карнавала и Поста“ и най-после „Турнир между Поста и Карнавала“; всички тези произведения художникът е нарисувал към 1560 г. ↑

[12] Вж. сведението за този фарс в: Guyon. Diverses Leçons I, гл. 25. ↑

[13] Из книгата Творчеството на Франсоа Рабле и народната култура на средновековието и Ренесанса. Преведе от руски език Донка Данчева. Издателство „Наука и изкуство“, София, 1978. ↑

Книга първа
Повест за потресаващия живот на великия Гаргантюа, баща на Пантагрюел
Съчинена някога от метр Алкофрибас, извлекател на квинтесенции
Книга, изпълнена с пантагрюелизъм

Към читателя

Читателю, пред теб е повестта,

пристрастията свои забрави,

лишена от скандал и суета,

чети я весел и не се гневи!

Но съвършенство не търси, уви!

Ти ще намериш много бодър смях,

утеха да ти дам се постарах.

Аз знам какво човека го боли,

не сълзи, бликащ смях във нея влях

и нека винаги те весели!

Предисловие

Преславни пияници и вие, достопочтени венерици (тъй като вам, а не на други са посветени моите писания) — в диалога на Платон, озаглавен „Пир“, Алкивиад, като възхвалява своя наставник Сократ, безспорен цар на философите, между другото го оприличава на силените. Някога наричали силени малките кутийки, каквито днес виждаме в аптеките, със смешни и забавни изображения върху тях, като например харпии, сатири, впрегнати гъски, рогати зайци, оседлани патици, крилати козли, елени в носилка и други подобни рисунки, родени от въображението, за да извикват смях у хората по примера на Силен, учител на добродушния Бакхус. Ала тези кутийки съдържали редки подправки — балсам, сив янтар, амом, мускус, цибетова мас, драгоценни камъни и още много подобни на тях неща. Такъв по думите на Алкивиад бил и Сократ: ако обръщате внимание само на неговата външност и съдите за ума му по външния му вид, вие не бихте дали и пукнат грош за него, толкова той бил грозен и толкова смешно било държането му. Носът му бил чип, погледът сърдит, изражението на лицето тъпо, облеклото просто, бил възгруб, сиромах, необичан от жените, негоден за каквато и да било обществена служба, ала всякога засмян, всякога готов да се събере с приятели на чашка и да се пошегува, скривайки зад всичко това божествената си мъдрост. Но отворите ли такава кутийка, вие ще намерите в нея дивна, безценна подправка: свръхчовешка дълбочина на мисълта, изумителна нравствена сила, непобедимо мъжество, безпримерно самообладание, неизменна яснота на духа, неотстъпна решимост и невероятно презрение към всичко, за което смъртните така много се вълнуват, суетят, трудят, пътешествуват и воюват.

Какво според вас цели това мое предисловие и въведение? Ето какво, добри мои ученици и прочие веселяци. Четейки забавните заглавия на някои от нашите книги, като например „Гаргантюа“, „Пантагрюел“, „Феспент“, „За достойнствата на копчелъците“, „Грах със сланина cum comment[1]“, вие лекомислено заключавате, че се касае само за глуми, за весели басни и занимливи лъжи; с други думи, вие обръщате внимание само на външния показател (заглавието) и не вниквате в същината на нещата. Но за човешките творения не бива да се съди с такава лекота. Самите вие казвате, че не дрехата прави човека, тъй като не всеки, който носи монашеско расо, е истински монах, както не всеки, който носи испански плащ, е испанец. Ето защо вие трябва да разтворите тази книга и внимателно да прецените онова, за което се говори в нея. Само тогава ще си дадете сметка, че подправката струва далеч повече, отколкото е обещавала кутийката, или с други думи, че въпросите, които тя разглежда, съвсем не са така повърхностни, както заглавието е дало основание да се предполага.

Да допуснем дори, че откриете в нея доста забавни неща, неща, които, ако се тълкуват буквално, напълно съответствуват на заглавието, вие и тогава не трябва да се спирате като омагьосани от сирени, а да продължавате да търсите по-висш смисъл в онова, което ви се е сторило лишено от дълбочина.

Случвало ли ви се е някога да отваряте бутилка? Дяволска работа! Спомнете си само колко приятно ви е било това! А наблюдавали ли сте куче, което неочаквано намира тлъст кокал? Кучето, както казва Платон в книга II De Rep[2], е най-мъдрото животно на света. Ако сте наблюдавали такова куче, вие сигурно сте забелязали с какво благоговение то дебне този кокал, как ревниво го пази, с какво настървение го захапва, с каква страст го схрусква, с каква наслада го смуче. Какъв инстинкт го тласка да прави това? На какво се надява и какво иска то? Нищо друго освен малко костен мозък. Наистина това „малко“ е по-сладко от всичко друго, защото, както казва Гален в кн. III Facu natural[3] и в XI De usu part[4], мозъкът е най-съвършената храна, която природата ни предлага.

По примера на това куче би следвало и вие да бъдете мъдри, за да предвкусите, почувствувате и оцените тези хубави, дълбоко поучителни книги, да бъдете гъвкави в полемиките си и смели в атаките си. А после, след внимателно прочитане на книгата и продължителен размисъл върху прочетеното, да строшите кокала и да засмучете хранителния мозък, сиреч това, което аз подразбирам под тези питагорейски символи, с дълбоката вяра, че ще станете и по-умни, и по-мъдри, тъй като в моите книги ще намерите по-друг дух и ново, достъпно само за избраници учение, което ще ви разкрие велики тайнства и потресаващи тайни относно нашата религия и нашия обществен и политически живот.

Вярвате ли вие искрено, че когато е създавал „Илиадата“ и „Одисеята“, Омир е мислил за ония мъгляви алегории, които му приписваха Плутарх, Хераклит Понтийски[5], Евстатий[6], Форнут[7] и които впоследствие заимствува и Полициано?

Ако вярвате, вие ни с крака, ни с ръце се приближавате към моето мнение, според което Омир е мислил за тези алегории толкова малко, колкото Овидий в своите „Метаморфози“ за евангелските тайнства, при все че един празноглав монах[8] се е опитал да доказва обратното пред глупци като него или както казва поговорката — „търкулнала се тенджерата и си намерила похлупака“.

А ако не вярвате, защо не се отнесете така и към тези нови, весели хроники, като имате предвид, че когато ги пишех, мислех за такива неща колкото и вие, които в този час сигурно сте си попийвали като мен? Защото, нека ви призная, аз съчиних тази безподобна книга само в часовете, когато си хапвах и пийвах, за да се подкрепя.

Това време е най-подходящо да се пише по такива велемъдри и възвишени въпроси, което, както твърди Хораций, отлично разбирали Омир, образец на всички филолози, и бащата на латинските поети, Ений, макар някакъв невежа да казва, че стиховете му дъхат повече на вино, отколкото на елей.

Същото ще каже някой негодник и за моите книги. Негова си работа! Дъхът на виното е — о! — колко по-приятен, по-тънък, по-освежаващ, по-прекрасен и по-божествен от дъха на елея! И ако за мен кажат, че за вино харча повече, отколкото за елей, аз ще се почувствувам не по-малко горд от Демостен, за когото казвали, че за елей харчел повече, отколкото за вино[9]. Чест и слава е за мен да ме считат за веселяк и забавен компаньон. Благодарение на тази моя слава аз съм желан гост във всички весели компании на пантагрюелистите.

Един низш духом бил упрекнал Демостен, че прочутите му „Речи“ вонят като престилката на мазен, извикващ отвращение с мръсотата си мандраджийски слуга. А аз ви моля да тълкувате постъпките и думите ми в най-благородния им смисъл. Отнесете се с уважение към мозъчната пища, която тези безобидни разкази ви предлагат, и от все сърце се постарайте да ме възприемате всякога откъм добрата страна!

И тъй, мили мои, веселете се и с радост четете моята книга, за здраве на тялото и от полза за бъбреците. Само ето що, немирници проклети, чумата да ви тръшне: не забравяйте да пиете за мое здраве, и аз тозчас ще вдигна наздравица за вас.

[1] С коментар (лат.). — Б.пр. ↑

[2] „За държавата“ (лат.). — Б.пр. ↑

[3] „За природните сили“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „За предназначението на частите на човешкото тяло“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Хераклит Понтийски — гръцки философ и историк (IV в. пр.н.е.) ↑

[6] Евстатий — архиепископ Тесалоникийски (XII в.) ↑

[7] Луций Форнут — гръцки философ-стоик (I в.). ↑

[8] … при все че един празноглав монах… — английският монах-доминиканец Томас Уолис (XIV в.), опитал се да установи връзка между герои на Овидиевите „Метаморфози“ и библейски лица. ↑

[9] за когото казвали, че за елей харчел повече, отколкото за вино. — Демостен предпочитал да работи нощем; за неговите речи се говорело, че миришат на лампово масло. ↑

Глава I
За родословието и произхода на Гаргантюа

Отправям ви към великата Пантагрюелска хроника[1], за да се запознаете с родословието и произхода на Гаргантюа. От нея ще научите по-подробно как са се появили на света първите великани и как по права линия е произлязъл от тях Гаргантюа, баща на Пантагрюел. Вие няма да ми се сърдите, ако засега се въздържа да говоря по това, макар тази история сама по себе си да е такава, че колкото по-често се разказва, толкова повече ще се харесва на ваши благородия; в потвърждение на тази истина ще се позова на Платоновата „Филеб и Горгия“, а чака също и на Флак[2], който казва, че някои мисли (а такива, разбира се, са моите) са толкова по-приятни, колкото по-често се повтарят.

Дай боже всекиму да изучи подробно родословието си от Ноевия ковчег до наши дни! Аз считам, че мнозина (и днешните императори, крале, херцози, князе и папи са произлезли от дребни търговци на реликви или от кошничари и обратно — не малко жалки и убоги голтаци из приютите са преки потомци на велики крале и императори. Достатъчно е да си припомним как поразително бързо асирийци бяха заменени от мидийци, мидийци — от перси, перси — от македонци, македонци — от римляни, римляни — от гърци, гърци — от французи.

Що се отнася до мен, то аз сигурно съм наследник на някой богат крал или княз от ония времена, тъй като светът още не е видял човек, който по-горещо от мен да желае да бъде богат и крал, та само да пирува, нищо да не върши, за нищо да не мисли и с щедра ръка да обдарява приятели и всички достопочтени и просветени люде. Но се утешавам с мисълта, че на оня свят непременно ще бъда крал, и то толкова велик, че сега не смея и да мечтая за това. Разсъждавайки така или даже още по-добре, утешете се и вие в нещастието си и пийте изстудено вино, колкото душа ви иска.

А сега, връщайки се на думата си, нека ви кажа, че с божията милост „Произходът и родословието“ на Гаргантюа стигна до нас в много по цялостен вид, отколкото всички други (с изключение родословието на месията, за което аз не възнамерявам да говоря, тъй като не на мен подобава да го тълкувам; толкова повече, че на това ще се противопоставят дяволите, искам да кажа, клеветниците и лицемерите). Житието намерил Жан Одо[3] в собствената си ливада, близо до Голо под Олив, по посока на Нарсе. При разкопките копачите се натъкнали на огромна бронзова гробница, чиито основи се губели дълбоко в шлюзовете на Виена[4]. Копачите я отворили точно над изрисуваното на нея канче, до което с етруски букви било написано: Hic bibitur.[5] Тогава пред очите им се разкрила неочаквана гледка: девет бутилки били наредени така, както гасконците нареждат кегли. Средната бутилка притискала дебела, мазна, овехтяла, хубавичка, мъничка, плесенясаличка книжчица, която издавала миризма по-силна, но не по-благоуханна от миризмата на роза.

Тази именно книжчица съдържала в себе си гореупоменатото родословие, написано не на хартия, не на пергамент или на восъчна табличка, а на брястова кора с курсивно писмо, но толкова избледняло от времето, че било трудно да се разчетат дори три последователни знака.

Аз, недостойният, бях позван тук и прилагайки с помощта на очилата способа на Аристотел за разчитане на полуизтрити букви, успях да отгатна всички, в което ще се уверите, когато започнете да пантагрюелствувате, тоест да си сръбвате от бутилчицата, да си сръбвате и четете за потресаващите деяния на Пантагрюел.

Към книжката бе придаден малък трактат, озаглавен „Крилати приумици“. Плъхове и хлебарки или, за да не изпадна в грешка, други вредни животни бяха изгризали началото му. Останалото от уважение към древните находки тук прилагам.

[1] Отправям ви към великата Пантагрюелска хроника… — тоест към втората книга на романа, появила се на света по-рано от първата. ↑

[2] Флак — тоест Хораций (Квинт Хораций Флак). ↑

[3] намерил Жан Одо — Голяма част от географските названия в романа (особено в Първа и Втора книга) авторът заимствува от топографията на своя роден град Шинон. Така също и много от собствените имена са имена на негови земляци. ↑

[4] Река Виена във Франция. — Б.пр. ↑

[5] Тук се пие (лат.). — Б.пр. ↑

Глава II
Целебни безсмислици, написани върху древен паметник

Герой е той, щом кимврите надви,

спасявайки се от роса летял,

заради него всичките нощви

народът с прясно масло ги залял.

Една старица, цялата във кал,

извика само: „Я го уловете,

брадата кой така му е насрал,

веднага стълба тук му донесете?“

Ако му лижеш като роб сандала,

извършеният грях ще ти простят;

но ето че хитреца като хала

дойде оттам, де рибата ловят,

и рече важен глухо през носът:

„Там в лавката май нещо тъмно става,

очите ви по-строго нека бдят,

че злото мигновено връхлетява.“

Като решиха да четат главата,

откриха в нея телешки рога.

„Ах — рече той, — усещам мраз в ръката,

чак в мозъка ми лъха студ сега.“

И пред оджака с тръпнеща снага

той се стопли със миризми и пара,

доволен от коварната шега,

че сложиха на лудите самара.

Бе реч за Сенпатриковата яма

и други вредни дупки по света.

Но някой ден пък може да ги няма

и кашлицата да умре в пръстта.

Да зеят тъй във свойта самота,

не е ли грозно, даже и безбожно?

Ако се слеят със повърхността,

да влезем в тях, ще бъде невъзможно.

От Либия Херакъл сам пристигна,

оскуба гарвана с вид разярен.

Но Минос злобно изведнъж се вдигна:

„Приемат други, а забравят мен.

А искат да престана всеки ден

със разни миди аз да ги снабдявам,

дори да стана в камък претворен,

размяна с прежда аз не ще им давам.“

Как вярно куцият ги имитира,

със пропуск на скорците долетял.

Роднина на Циклопа със секира

ги изпоклал. И хич не ме е жал!

Тъй нявга стар развратник оскотял

освиркали във мелницата сбрани,

я за тревога дайте бърз сигнал,

че днес таквиз са повече от лани.

След туй орелът Юпитер решава

залог удобен да направи с тях,

но като чу ужасната им врява,

за царството му го обхваща страх.

„Ще свия огъня небесен, ах,

от оня лес, де херинги продават,

и ще се смея със лазурен смях,

тъй както древните ни уверяват.“

Стъкмили договор по всяка алинея,

против Атея и напълно друг.

Дошла старицата Пантезилея,

търговка станала на зеленчук,

но всички закрещели: „Марш оттук,

как смееш в тоя миг да се явяваш,

къде е знамето на Рим, напук

пред нас което щеше да развяваш?“

В ръка със бухала, сама Юнона

следеше птиците със хищен взор,

но тайничко й смачкаха фасона

и тя прие ужасния позор.

Нов договор стъкмиха, няма спор,

да вземе две яйца от Прозерпина,

но пак изпадне ли в подобен зор,

ще я завържат за една глогина.

Сега пък чуй какво по-късно става.

Човекът, който смаза Картаген,

дойде да си потърси свойто право,

в което бе напълно уверен,

да вземе своя пай, определен

според закона хитро и умело,

и да не бъде никой ощетен,

участвал също в славното ни дело!

Вретена, мечове, съдини празни

годината пред нас ще отчетат,

по гърбовете на крале омразни

и дрехите им въшки ще пълзят.

О, милост! За развратница без път

защо да си загубваме земята?

От маската й всички се гнусят

и от змията се пазете, братя.

Годината щом й привършат дните,

ще свършат също земните беди,

ще свършат грубостите и злините

и честността навред ще победи,

ще има радости като преди,

небесните души ще пеят горе,

страдалците по градските стъгди

ще полетят като жребци в простора.

Ще мине и това размирно време,

в вериги Марс когато оковат.

Нов мъж в ръцете си света ще вземе,

чаровен, весел, мъдър и сърцат.

Живейте весели на тоя свят!

Човек е подчинен на висши сфери

и миналото не оплаквай, брат,

към него никой път не ще намери.

Накрая онзи, който бе от восък,

към Жакмара ще бъде прикован

и господарят със гласеца плосък

не ще е вече господар призван,

остане ли без сабя тоз арслан,

ненужни ще са хитрост, препоръки,

завържат ли най-после с як колан

огромната торба със земни мъки.[1]

[1] Допуща се, че чрез тази поема с объркани метафори Рабле предлага на читателя пародия на „Енигма“ с безсмислени рими и лишени от логика думи. ↑

Глава III
Как Гаргантюа бе носен единайсет месеца в утробата на майка си

Грангузие[1], който на времето си бе голям веселяк, обичаше да пие според тогавашния обичай непременно до дъно и да си похапва соленичко.

За тази цел той всякога разполагаше с богат запас от майенска и байонска шунка и пушени говежди езици, зимъс се снабдяваше и с кървавица, с пастърма, с горчица, с пресован хайвер и с наденици, но не болонски, тъй като се страхуваше от ломбардската отрова, а бигорски, лонгонейски, бренски и руаргски.

Когато възмъжа, Грангузие се ожени за Гаргамела[2], дъщерята на царя на пеперудите, девойка снажна и хубава. Те толкова честичко играеха на „двугърба камила“ и тъй весело си търкаха един о друг тлъстинките, че не след дълго тя зачена хубаво момченце, което носи цели единайсет месеца.

Защото жените могат да носят плода си единайсет месеца и дори по-дълго, особено когато се касае за шедьовър или за личност, предопределена да извърши велики подвизи.

Омир например разказва, че детето, което нимфата заченала от Нептун, се родило след една година, а това ще рече в дванайсетия месец. Този дълъг срок, обяснява Авъл Гелий в книга III на „Атически нощи“, напълно съответствува на величието на Нептун, защото само в такъв период от време потомъкът на Нептун е могъл да се оформи до съвършенство.

По същата причина и Юпитер продължил до четиридесет и осем часа нощта, която прекарал в обятията на Алкмена, защото в по-късо време той не можеше да измайстори Херкулес, избавителя на света от чудовища и тирани.

Господа старите пантагрюелисти потвърдиха моите думи и обявиха не само за вероятно, но и за законно раждането на дете единайсет месеца след смъртта на съпруга:

Хипокрит, De Alimento,[3]

Плиний, кн. II, гл. V,

Плавт, Cistellaria[4],

Марк Варон, в сатирата, озаглавена „Завещание“, в която се позовава на авторитета на Аристотел,

Цензорин, De die natali[5],

Аристотел, De nat. animalium[6],

Гелий, кн. III, гл. XVI,

Сервий, в „Коментарии“, цитирайки стиха на Вергилий: „Matri longa decem“[7], и т.н. — и хиляди други безумци, към чиято група се присъединиха и законоведите, а именно: ff De suis et legit., L. Intestato § 13, а така също Antent, De restitut et ea que partit in undecimo mense. По този повод те твърде силно видоизмениха закона Gallus ff De lib. et posthu et L. Septimo ff De stat homin, пък и още някои други, които сега не смея да назова. Благодарение на тези закони вдовичките могат да си развяват подопашката наляво и надясно цели два месеца след смъртта на съпрузите си.

Мили мои, славни веселяци, паднат ли ви вдовички, за които си струва човек да си разтвори копчелъка, сваляйте ги, а после ги доведете и при мен; ако и на третия месец заченат, детето, все едно, ще бъде признато за законен наследник на покойния съпруг; а веднъж разберат ли, че коремът е пълен, те карат нататък и хич не му се церемонят.

Така и Юлия, дъщерята на император Октавиан, се отдавала на обожателите си само когато се усещала непразна, както корабът се нуждае от кормчия не преди да бъде потегнат и натоварен.

И ако някой ги осъди, че позволяват да ги задяват така по време на бременността им, докато бременните животни отблъскват всяка пощявка на самеца, те ще отговорят, че едно нещо са самките, а друго — жените, които отлично знаят какви наслади крие в себе си суперфетацията[8]. В такъв смисъл е отговорила някога и Популия в книга II на Макробиевите „Сатурналии“.

Но ако дяволът направи така, че налетите на небременна, тогава ще трябва само по-здраво да затегнете кранчето и… никому ни гък за това!

[1] Грангузие (Грангозие) — голямо гърло (фр.). ↑

[2] Гаргамела — гърло (фр.). ↑

[3] „За храната“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „Комедия за кутията“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „За деня на раждането“ (лат.). — Б.пр. ↑

[6] „За природата на животните“ (лат.). — Б.пр. ↑

[7] „Майката след десетия месец“ (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Суперфетация — претовареност (фр.). — Б.пр. ↑

Глава IV
Как Гаргамела, бременна с Гаргантюа, яде до пресита говежди чревца

Ето при какви обстоятелства и по какъв начин роди Гаргамела и ако не ми вярвате, дано и вашето черво да изскочи!

Нейното изскочи на трети февруари след обяд, защото беше яла без мяра годбийо. Годбийо са тлъсти чревца от коаро. Коаро са говеда, които угояват с кърма и на гимо. А гимо са ливади, които се косят два пъти в годината. От тези охранени говеда заклаха триста шейсет и седем хиляди и четиринайсет глави с намерение по заговезни да ги осолят, та напролет да има достатъчно месце я всякога преди обяд на мезе да сядат, а после наливай и пий, колкото душа ти иска.

Чревца, сами разбирате, имаше в изобилие и бяха толкова вкусни, че всички си облизваха пръстите. Но каква беда — чревцата, както знаете, не траят дълго и за да не се развалят (боже пази), решиха всичко наведнъж да изядат, та нищо да не отиде нахалост.

За тази цел те позваха от селата Сине, Сьойи, Ларош-Клермо и Вогодри мало и голямо, без да забравят и хората от Кудре-Мониансие и от Ведския брод, а и други съседи, все отбор юнаци, славни пиячи и фустогонци безподобни.

Добрякът Грангузие се топеше от радост и с висок глас нареждаше да нагостят богато позваните. Но на жена си рече да не се лакоми, зер скоро дете ще добива, а чревцата са тежка, неподходяща за нея храна.

— Черво без лайна не бива — пошушна й той.

Но Гаргамела, види се, не мислеше така, та нагълта цели шестнайсет кадуса, две бъчонки и шест гърнета чревца. О! Как ли е закипяла тази каша в нея!

След обяд всички се отправиха към Солсе и там, на меката трева, под звуците на нежни флейти и скокливи гайди, играха и се веселиха така, че бе истинска наслада човек да ги гледа.

Глава V
Раздумки на пияници

После решиха да закусят на чист въздух и мигом тръгнаха напред-назад бутилки, залюляха се блюда с печено месце и шунка, полетяха стакани, звъннаха чаши!

— Наливай! — Давай!

— Не се прозявай! — Кръсти го!

— Наливай, но без вода! Така, така, приятелю!

— А сега на един дъх!

— Наливай от червеното — и напълни чашата догоре! — Жаждата да угасим!

— Проклета треска, няма ли да се махнеш най-подир от мен?

— Повярвай, душице, днес главата ми не носи. — Да не сте болна, миличка? — Че комай е тъй.

— Трам, тарарам, тарарам, да си похортуваме за винцето.

— Аз, като папската магарица, пия в определени часове.

— А аз, като божие чедо, пия само от молитвеника.

— Кое се е появило по-рано — жаждата или питиетата?

— Жаждата! Че кому ще хрумне да пие, без да го мори жаждата, когато хората още били невинни като децата?

— Питиетата, тъй като privatio presupponit habitum[1]. Аз съм сведущ по въпроса.

— Foecundi calices quern non fecere disertum![2]

— Ние, невинните дечица, и без жажда си къркаме доволно.

— А аз, грешникът, без жажда не пия — когато с божията воля започна да пия, нея може и да я няма, но после тя сама си идва, аз само гледам да я изпреваря, разбирате ли? Аз пия за утрешната жажда — ето защо пия вечно. Вечният живот за мен е във виното, а виното е моят вечен живот!

— Да пием, да пеем, псалми да подхванем!

— Кой отмъкна чашката ми?

— О! Ето защо моя милост пие само с пълномощно!

— Вие, за да го сушите ли, мокрите гърлото си, или го сушите, за да го мокрите?

— Аз от теории много не разбирам, затуй криво-ляво си помагам с практиката.

— По-живо, по-живо!

— Пия, гълтам, наливам се и защо, мислите — защото се страхувам от смъртта.

— Пийте всякога, за да не умрете никога.

— Ако престана да пия, цял ще изсъхна и, току-виж, съм умрял. Душата ми в жабешко блато ще побегне. Душа на сухо не живее!

— Виночерпци, о вие, създатели на нови форми, сторете от мен — непияча — пияч!

— Да поливаме безспир тези сухи и жилави черва!

— Напразно пие оня, който не усеща сладостта на винцето!

— А то, пущината, право в кръвта отива — до нужника и капчица не достига!

— Сега на драго сърце ще поизплакна чревцата, които тази сутрин изчистих.

— Ох, ще се пръсна от ядене!

— Ако хартията на моите полици попиваше колкото търбухът ми, що винце щяха да изцедят кредиторите ми от тях!

— Де, де, не посягай тъй често към чашката, току-виж, руменецът излязъл на носа ти!

Охо-о, колко чаши още ще вдигне тази ръка, докато винцето избие на носа!

Врабец ли ще поиш от този напръстник?

— Това месце е същинска стръв за бутилките.

— Има ли разлика между бутилчица и булчица?

— Има, и още каква! Бутилчицата затваряш с тапа, а булчицата — с чепа.

— Ето умна приказка!

— Нашите бащи пиеха юнашки, а после си изцеждаха меховете.

— Хубаво го изтърси! Хайде наздраве!

— Ето така ще изплакнем чревцата. Защо да ходим на реката?

— Аз пия като сюнгер.

— Аз — като тамплиер.

— А аз — tanquam sponsus[3].

— Аз — sicut terra sine aqua[4].

— Кажете синоним на шунка.

— Стълбицата — по стълбицата спущат виното[5] в избите, а по шунката в стомаха.

— А сега да пием, да пием! Зер стомахът е празен! Respice personam; pone pro duos; bus non est in usu.[6]

Ако умеех да шия, както пия, ех, че майстор бих станал!

— Така Жак Кьор натрупа пари.

— Така израстват в пустош 4 гори…

— Така Бакхус завладя Индия…

— А любознанието — Мелинда.[7]

— Слабият дъждец силен вятър пресича, обилното пиене бурята надвива.

— Налей да пия, паже, редът сега е мой!

— Пий. Гийо! Има и друго буре!

— Подавам тъжба от името на жаждата си. Паже, дай законен ход на тази тъжба!

— Прехвърли насам онази мръвчица!

Някога бях свикнал да пия до дъно, а сега всичко изцеждам до капка!

— Да не бързаме, ден година — всичко до шушка ще опапаме.

— Ето и чревца от червеникавото говедо. Хайде, с божията помощ и тях ще ометем.

— Пийте, или ще ви…

— А, не, не!

— Пийте, моля!

— Врабчетата ядат само когато леко ги чукнат по опашката, а моя милост пие само когато ме поканят любезно.

— Lagona edatera![8] В тялото ми няма местенце, дето жаждата да се укрие от винцето.

— Това вино разпалва жаждата ми.

— А моята я угасява!

— Сред звън на бутилки и стакани нека високо заявим — загубиш ли жаждата, не я търси в себе си — обилното пиене отдавна я е пропъдило от теб.

— Всемогъщият бог създаде твърдта, ала ние не стоим на нозете си твърдо!

— На езика ми са божиите думи: Sitio[9].

— Камъкът, именуван азбест, не е толкова несъкрушим, колкото е неугасима жаждата, която мое високопреподобие изпитва сега.

— Апетитът идва с яденето, казва майският владика Анжест, а жаждата си отива с пиенето.

— Има ли лек против жаждата?

— Има, как да няма, само че противоположен на лека срещу ухапване от куче: бягаш ли подир кучето, то никога не ще те ухапе, пиеш ли преди жаждата, тя никога не ще те мори.

— Хващам те за думата, виночерпецо. Бъди неизчерпаем! Пази ни от дрямката! Аргус имаше сто очи, за да гледа. Като сторъкия син на земята и небето, Бриарей, и виночерпецът трябва да има сто ръце, та само да налива и да налива.

— Колкото повече се квасим, толкова по-добре ще изсъхнем.

— Дай от бялото! Налей всичко, налей, дявол го взел, налей догоре, напълни стакана, зер езикът ми се обели от жажда.

— Още по едно, любезни!

— За твое здраве, приятелю!

— Ха така де, ха така — весело да бъде!

— О-о-о! Това винце приспива!

— О, lacryma Christi.[10]

— Това е от Дьовиниер — същинско пино!

— О! Славно бяло винце!

— Честна дума, меко и гладко като кадифе.

— Чисто, натурално — от най-мека коприна!

— А сега с нови сили, приятели!

— Наливайте — тук сме на котва до нощес.

— Ex hoc in hoc.[11] Няма лъжа. Всеки от вас се убеди в това. Аз съм кюрето Масе. Хм, хм! Аз всички надпих!

— О, пияни, о, жадни!

— Паже, приятелю мой, наливай — и нека чашата бъде с корона!

— Пурпурно червена, като кардиналска мантия!

— Natura abhorret vacuum.[12]

— Ще речете ли, че в тази празна чаша има с що да се напие муха?

— Да пием по бретонски![13] — До дъно, до дъно!

— Пийте, пийте тоз балсам, добър за всяка болка!

[1] Лишението предполага обладаване (лат.). — Б.пр. ↑

[2] По-често към винцето прибягвай и ще бъдеш в отлично настроение (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Като жених (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Като изсъхнала земя (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Тоест бурета с вино. — Б.пр. ↑

[6] Внимавай кому наливаш, налей за двама и помни, че не обичам да спрягам „пия“ в минало време (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Мелинда — град на африканското крайбрежие, открит от Васко да Гама. ↑

[8] Да пием, приятели (баски). — Б.пр. ↑

[9] Жаден съм (лат.). — Б.пр ↑

[10] Сълза Христова (лат.). — Б.пр. „Сълза Христова“ — название на сорт вино. ↑

[11] Оттук — там (лат.). — Б.пр. ↑

[12] Природата не търпи празно пространство (лат.). — Б.пр. ↑

[13] Да пием по бретонски! — Бретонци се славели като майстори и любители на вино. ↑

Глава VI
По какъв необикновен начин се роди Гаргантюа

Пиянската глъчка все още продължаваше, когато Гаргамела внезапно се почувствува зле. Тогава Грангузие се надигна и предполагайки, че започват родилните болки, зашепна на жена си най-нежни и успокоителни думи. Посъветва я да полегне на тревата под върбите и й каза, че скоро ще й израснат нови крачета, но че сега трябва да се запаси с търпение и сили, за да дочака скъпата си рожба; наистина болките са мъчителни, но те бързо минават, а радостта, която ще изпита, ще изкупи всичко и за преживените страдания тя няма даже и да си спомня.

— И аз мога да ви уверя в това — продължи Грангузие. — В Евангелието от Йоан, глава шестнадесета, нашият Спасител казва: „Жената е скръбна, когато ражда, ала давайки живот на младенеца, забравя всички скърби.“

— Как хубаво говорите! — рече Гаргамела. — Аз предпочитам да слушам Евангелието, отколкото житието на света Маргарита или някоя друга измислица.

— Безстрашна сте ми вие като агънце-багънце! — засмя се той. — Гледайте сега да се освободите от това, пък скоро и друго ще си направим.

— О — отвърна тя, — лесно ви е на вас, мъжете, за това говорите така. Ех, то се знае, аз, с божията воля, ще се постарая, щом такова е вашето желание, но по-добре бог да беше ви го отрязал!

— Какво? — зина в почуда Грангузие.

— Нали сте мъж — отвърна тя, — вие се досещате! — А, тъй ли! — рече той. — Псета го яли! Щом толкова ви е омръзнал, моля, кажете да донесат нож!

— О, боже пази! Господи, прости ми, не го казах от сърце! Не слушайте какво говоря. Ала днешният ден ще бъде тежък за мен, ако света Богородица не ми помогне, и всичко това заради него и затуй, че му угаждате премного…

— Смелост, смелост — каза той, — за останалото не се безпокойте, най-важното е минало. Сега ще отида да си сръбна още чашка. Ако се почувствувате зле, извикайте силно и аз тозчас ще дотичам при вас.

Малко след това тя започна да охка, да стене и да се мята от болки. В миг от всички страни дотърчаха баби, опипаха я отдолу и като се натъкнаха на някакви вонящи кожени парчета, помислиха, че е детето, а те се оказаха чисто и просто чревца, излезли от сфинктера или по вашему — от задното черво, разширено вследствие преяждането, за което стана дума по-горе.

Тогава една отвратителна старица, преселила се тук преди шейсет години от Бризенай близо до Сен-Жну и която се славеше като веща знахарка, даде на Гаргамела някакво ужасно затягащо средство, от което пръстеновидните й мускули така се стегнаха и загубиха еластичност, че вие (о, страшно е да се помисли) и със зъби не бихте могли да ги разтегнете. С една дума, станало като с дявола, който по време на свети Мартиновата служба записал разговора на две бъбриви богомолки, а после и със зъби не могъл да разтвори пергамента.

Тази беда доведе до прекомерно разширяване на плацентата, детето се изхлузи от нея, шмугна се във вената между диафрагмата и раменете, където тя се раздвоява, кривна настрана и изскочи от лявото ухо…

Едва появило се на света, то не проплака като другите деца: „И-и-и! И-и-и!“, а гръмогласно извика: „Да пием, да пием, да пием“, сякаш приканваше цял свят на пиршество. И този вик се чу от Бьокс до Виваре.

„Хайде холан!“ — ще речете вие и сигурно ще се усъмните в такова едно необикновено раждане.

Вярвате, или не, ваша си работа, ала благовъзпитаният и благоразумният човек вярва всичко, което чуе или прочете.

Сам Соломон в „Притчи“, глава XIV, не казва ли: Innocens credit omni verbo[1] и т.н.? А в Първо послание към коринтяните, глава XIII, апостол Павел не казва ли: Charitas omnia credit[2]?

И защо да не вярвате? Защото, ще речете вие, тази история е съвсем неправдоподобна. А аз ви казвам, че тъкмо затова вие трябва да ми вярвате, да ми вярвате сляпо, тъй като сорбонистите твърдят, че вярата е доказателство на най-невероятните неща.

[1] Чистосърдечните вярват на всяка дума (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Любовта вярва на всичко (лат.). — Б.пр. ↑

Глава VII
Как кръстиха Гаргантюа и как той си сръбваше винце

Докато пиеше и се забавляваше с другите, добрякът Грангузие чу канския вик: „Да пием, да пием, да пием“, с който неговият син, току-що появил се на света, бе оглушил местността. Тогава Грангузие възкликна: „Ке гран тю а!“, което означаваше: „Какво голямо (разбирайте гърло) имаш ти!“ При тези думи всички присъствуващи заявиха, че по примера и образеца на старите евреи новороденото следва да бъде наименувано Гаргантюа, тъй като именно такава бе първата дума, която бащата бе произнесъл след неговото раждане. Грангузие мигновено изяви своето съгласие, а Гаргамела бе просто очарована от името. А за да умирят разплакания младенец, дадоха му да си сръбне винце, после го потопиха в светата купел и според добрия християнски обичай го кръстиха.

Между това от Понтилия и Бреемон докараха седемнайсет хиляди деветстотин и тринайсет крави, които трябваше да го поят с млякото си, тъй като в цялата страна не се намери нито една подходяща кърмачка — толкова много мляко бе необходимо за изхранването му. Впрочем някои учени скотисти[1] твърдяха, че го била кърмила майка му и че тя била способна да изцеди от бозките си четиристотин и две бурета и девет гърнета мляко наведнъж. Това невероятно предположение Сорбоната счете за осъдително, оскърбяващо благочестивия слух и намирисващо силно на ерес.

Така изминаха година и десет месеца, след което по съвета на лекарите започнаха да извеждат детето на чист въздух. За тази цел сръчният Жан Денио измайстори прелестна количка, в която впрягаха волове. В тази именно количка младенецът весело се полюляваше назад и напред и всички с удоволствие го гледаха; малкият Гаргантюа имаше миловидно личице с около осемнайсет брадички, плачеше рядко, но затова пък всеки час се подмокряше, тъй като бе с удивително тромаво туловище, което водеше до разхлабване на всички функции и се обясняваше като свойствен на организма му недостатък, а и със случайни обстоятелства, сиреч с пристрастието му към гроздовото питие. Впрочем без причина той не слагаше капка в устата си. Когато беше ядосан, разгневен, раздразнен или отегчен, когато риташе с крака, плачеше или викаше, предлагаха му да пие и Гаргантюа тозчас се умиряваше и отново ставаше спокойно и весело дете.

Една от неговите гувернантки под клетва ми довери, че бил свикнал с това дотолкова, че само като чуел звън на чаши и бутилки, и вече изпадал в екстаз, сякаш предвкусвал райско блаженство. Ето защо, от уважение към тази божествена особеност на неговия организъм, всички гувернантки почуквали с нож чаши, гарафи или кани, при които звуци той веднага се развеселявал, сам започвал да люлее люлката си, клател ритмично глава, пляскал с пръсти и баритоново си пригласял със задничето си.

[1] Скотисти — ученици и последователи на английския фнлософ-схоластик Джон Скот (ок. 1265–1308 г.). ↑

Глава VIII
Как обличаха Гаргантюа

Още когато Гаргантюа бе дете, неговият баща нареди да му направят дрехи в семейните цветове — бяло и синьо.

И така, положен бе не малко труд, за да се изпълнят всички заръки на баща му, и дрехите бяха скроени и ушити според изискванията на тогавашната мода. В старите регистри, съхранявани в Сметната палата на град Монсоро, прочетох следното:

За ризата отидоха деветстотин аршина шателродско платно и други още двеста за квадратните клинове под мишниците. Тя беше без набор, защото набраните ризи дойдоха на мода по-късно, когато шивачите бяха счупили върховете на иглите си и започнаха да шият с ушите им.

За елека отидоха осемстотин и трийсет лакти бял сатен, а за обшивките му — хиляда петстотин и девет и половина кучешки кожи. Тогава именно мъжете започнаха да си прикачват панталоните към елека, а не елека към панталоните, което е неестествено, както убедително е доказал това Олкам в коментарите си на Exponibilia от метр Шалваров.

За панталоните отидоха хиляда сто и пет аршина и една трета бяло вълнено сукно. Те бяха скроени във вид на колони и с цепнатини и отвори отзад, за да не се претоплят бъбреците. От всеки отвор се подаваше буфан от синя дамаска, надиплена, както повеляваше модата. И забележете, той имаше много хубави крака, напълно съразмерни с фигурата му.

За копчелъка отидоха шестнайсет лакти и четвърт от същия плат. Ушит бе във вид на дъга, изящно пристегнат с две красиви позлатени пафти с емайлови куки, във всяка от които бе втъкнат изумруд, голям колкото портокал. А този камък, както твърдят Орфей в своята книга De Lapidibus[1] и Плиний в Libro ultimo[2], притежавал свойството да възбужда и укрепва детеродния орган.

Разрезът на копчелъка беше около два метра дълъг, с фестонирани отводи като на панталоните, а така също и с буфани от синя дамаска. Гледайки сърмените му нашивки, бродериите с чудни диаманти, рубини, тюркоази, изумруди и персийски перли, вие бихте го оприличили на прелестен рог на изобилието, какъвто сигурно ви се е случвало да видите върху някои антични паметници или като оня, който Рея подарила на двете нимфи Адраста и Ида, кърмачки на Юпитер: всякога обилен, сочен, обещаващ, всякога свеж, всякога цъфтящ, всякога плодотворен, пълен с еликсир, пълен с цветя, пълен с плодове, пълен с всички възможни наслади. О, кълна ви се, приятно бе да гледа човек такъв копчелък! На този въпрос се спирам по-подробно в книгата си „Достойнствата на копчелъка“. Във всеки случай държа да обърна вниманието ви върху това, че ако този негов копчелък бе достатъчно дълъг и широк, то той и вътре бе доволно изпълнен и украсен, така че по нищо не приличаше на лъжливите копчелъци на мнозина франтове, пълни, за голямо прискърбие на женския пол, само с вятър.

За обущата му отиде четиристотин и шест аршина яркосиньо кадифе. То бе разрязано на две равни половини, съшити след това в два еднакви цилиндъра.

За подметките употребиха хиляда и сто кафяви кравешки кожи, скроени за обуща с остри носове.

За пелерината му отиде хиляда и осемстотин аршина небесносиньо кадифе с красиво избродирани по края лозови клонки, а в средата, оплетени в златни кръгове и украсени с множество перли, се виждаха стакани, извезани от сребърна сърма, за да напомнят, че Гаргантюа ще стане забележителен пияч на своето време.

Поясът му бе направен от триста и половин аршина копринена саржа, наполовина бяла и наполовина, ако се не лъжа, синя.

Сабята му не бе валенсианска, ни кинжалът — сарагоски, защото неговият баща ненавиждаше всички тези идалго, пияници и вероотстъпници. Затова пък Гаргантюа си имаше хубава дървена сабя и кинжал от варена кожа, изшарени и позлатени, каквито всеки би желал да има.

Кесията му бе съшита от слонов тестикул, дар от Хер Праконтал, проконсул на Либия.

За плаща отиде девет хиляди и шестстотин без две трети аршина синьо кадифе. В него бяха втъкани по диагонал златни нишки така, че при пречупване на светлината те засияваха в пъстроцветни нюанси като на шията на гургулицата, а това радваше необичайно окото.

За шапката му отиде триста и два и четвърт аршина бяло кадифе. Тя бе широка и кръгла съответно големината и формата на главата. Колкото до напомнящите втасали хлябове капи, каквито носи всеки мавританизиран пришелец, неговият баща казваше, че те носят нещастие на остриганите си притежатели.

За украса на шапката му служеше голямо красиво синьо перо на пеликан от оная порода, която се въди в дивите места на Хиркания; перото падаше много изящно над дясното му ухо.

Кокардата му представляваше златна плоча, тежка шестдесет и осем марки[3], с емайлова фигурка върху нея, изобразяваща човек с две обърнати една към друга глави, с четири ръце, с четири крака и с две туловища. (Впрочем в своя „Пир“ Платон твърди, че човешката природа е именно такава в изначалната си мистична същност.) Около тази фигура с йонийски букви бе написано:

Η ΑΓΑΠΗ ΟΥ ΖΗΤΕΙ ΤΑ ΕΑΥΤΗΣ[4]

На врата си носеше златна, тежка двайсет и пет хиляди шейсет и три златни марки верижка, чиито звена напомняха огромни ягоди. Между тях висяха големи дракони от зелен яспис, обкръжени с лъскави пайети. (Такава верижка е носил някога фараонът Нехепс.) Тя стигаше чак до пъпа му, обстоятелство, което цял живот му влияеше благотворно и което е известно на гръцките лекари.

За ръкавиците му употребиха кожите на шестнайсет таласъма и допълнително още на три караконджула за обшивките. Такова бе по този въпрос решението на сенлуанските кабалисти[5].

Няколко думи и за пръстените му (баща му настояваше да носи пръстен, за да се възстанови старинното отличие на знатните люде): на показалеца на лявата ръка носеше тъмночервен, голям колкото щраусово яйце рубин, прикрепен към изящна рамка от чисто злато; на безименния пръст на същата ръка — халка от чудна, невиждана дотогава сплав от четири метала, в която стоманата не загрозяваше златото, ни среброто засенчваше медта: халката беше работа на капитан Шапию и на неговия добър приятел Алкофрибас. На безименния пръст на дясната му ръка блестеше спираловиден пръстен, украсен с бледорозов рубин, с островръх диамант и с физонски изумруд.[6]

Ханс Карвел, великият шлифовач на скъпоценни камъни на царя на Мелинда, изчислил стойността им на шейсет и девет милиона осемстотин деветдесет и четири хиляди „дълговлакнести овни“[7]. Толкова ги оценили и аугсбургските банкери — Фугер.

[1] „За камъните“ (лат.). — Б.пр. ↑

[2] „Книга последна“ (лат.). — Б.пр. „Книга последна“ — тоест XXXVII книга от монументалния труд на Плиний Старши „Естествена история“. ↑

[3] Марка — стара мярка за тежина, около 250 грама. ↑

[4] Любовта не търси изгоди за себе си (гр.). — Б.пр. ↑

[5] … решението на сенлуанските кабалисти. — Сен-Луан — абатство, недалече от Шинон. ↑

[6] … физонски изумруд. — Физон — според Стария завет една от реките на земния рай, чиито брегове били обсипани със скъпоценни камъни. ↑

[7] „Дълговлакнести овни“ — стара френска златна монета с изображение на „божия агнец“. ↑

Глава IX
Цветът на одеждите на Гаргантюа

Цветовете на Гаргантюа, както вече прочетохте това по-горе, бяха бялото и синьото. Чрез тях неговият баща искаше да подчертае, че синът му за него е радост, изпратена свише. Защото в неговите очи бялото означаваше радост, удоволствие, наслада и веселие, а синьото — небето и всички небесни неща.

Когато четете тези редове, вие сигурно ще се надсмеете над стария пияница, който ви говори, и ще намерите подобно тълкуване на цветовете за прекалено плоско и невярно; ще кажете, че белият цвят означава вяра, а синият — твърдост. Нека бъде тъй, ваша воля, но го кажете спокойно, без раздразнение, не се вълнувайте и не се горещете (времето у нас и без друго е опасно!). Аз няма да взема сега да убеждавам ни вас, ни когото и да било друг, само ще ви помоля да не забравяте бутилчицата.

От какво се вълнувате? От какво се дразните? Кой ви казва, че белият цвят означава вяра, а синият — твърдост? Една книга, ще речете вие, една нищо и никаква книга, озаглавена „Хералдика на цветовете“ и продавана от шарлатани и амбулантни търговци. А кой е авторът й? Който и да е, постъпил е благоразумно, като не е упоменал името си. Колкото до останалото, не зная какво у него е по-достойно за удивление — самомнителността или глупостта. Може би самомнителността, тъй като той, не привеждайки никакви основания, доводи и причини, се осмелява да предписва как именно трябва да се тълкуват цветовете. Такъв е похватът на тираните, които за разлика от учените и мъдрите, считащи за необходимо да привеждат убедителни доводи, се стремят здравият смисъл да отстъпи място на техния произвол; или може би глупостта, тъй като той си въобразява, че хората ще приемат за съвършени максими неговите смътни и с нищо несъобразени догадки.

И както казва пословицата — „има ли копаня, ще се намерят и прасета“, той намери неколцина празноглавци, които повярваха в писанията му. Като скалъпиха в такъв дух своите приумици и поучения, тези празноглавци изшариха с тях дрехите на слугите и хамутите на магаретата си, изписаха ги на гащите си, лепнаха ги на ръкавиците си, втъкаха ги в завивките си, изрисуваха ги на гербовете си, вмъкнаха ги в песните си и което е по-лошо от всичко, поставиха под съмнение и опетниха доброто име на някои целомъдрени матрони, а те и не подозираха това.

Ето докъде стигат тези придворни фанфарони, тези изобретатели на двусмислици, които, за да означат драка, рисуват сврака, за меланхолия — анколия, за младеж — млад еж, за творба — торба, за къща — тъща, за пасквил — пестил. Това са толкова плоски, толкова просташки, толкова нелепи и груби омоними, че на всички ония, които сега — след възраждане на изящната словесност във Франция — започват да ги употребяват, би трябвало да окачат на врата им лисича опашка и да натрият муцуните им с говежди фъшкии.

На същото основание, ако такива измислици могат да послужат за основание, и аз бих накарал да нарисуват глава в знак на това, че имам главобол, бурканче с горчица, за да напомня, че съм огорчен, да кажа, че моят цукал е официал[1], че дъното на моите гащи е корабът ми бащин, че този парапет е момък напет, а малкото фазанче — герданче, по което въздиша моето сладуранче.

Египетските мъдреци постъпваха съвсем иначе някога, когато употребяваха писмените знаци, наречени йероглифи. Тези знаци разбираха само люде, познаващи свойствата, особеностите и естеството на нещата, които те означаваха.

Хор Аполон[2] Написа цели две книги по този въпрос, а още по-подробно се спря на него в „Любовни съновидения“ Полифил[3]. Във Франция ще намерите нещо подобно в девиза на господин Адмирала[4], който на свой ред го е заимствувал от Октавиан Август.

Но моята ладия не ще надува повече платната си сред тези въртопи и малко привлекателни места — аз се връщам в пристана, отдето бях тръгнал. Надявам се някога да изложа всичко това по-подробно и да покажа по пътя на философския размисъл, както и чрез доводи, доказвани и отстоявани от древността насам, колко цветове съществуват в природата, какви са всъщност те и какво може да означава всеки един от тях. Дано само господ ми запази кратуната или делвата за вино, както казваше баба ми.

[1] Официал — длъжностно лице в църковния съд. ↑

[2] Хор Аполон — автор на съчинение за йероглифите, преведено от египетски на гръцки език в IV или V в. ↑

[3] „Любовни съновидения на Полифил“ — от италианеца Франческо Колони, издадени в 1499 г. ↑

[4] Адмирала — тоест френския адмирал Гийом Гуфие де Бониве (ок. 1488–1525 г.). ↑

Глава X
За значението на белия и синия цвят

И тъй, белият цвят означава радост, наслада и веселие и ги означава неслучайно, а с пълно право и съвсем основателно. В това вие можете да се убедите, като оставите настрана вашите пристрастия и чуете онова, което сега ще ви изложа.

Аристотел казва: ако вземем две противоположни понятия, като например добро и зло, добродетел и порок, студено и топло, бяло и черно, удоволствие и неудоволствие, радост и скръб и други подобни на тях, и ги съчетаем така, че противоположното от едната група съответствува по смисъл на противоположното от другата група, очевидно ще стигнем до извода, че неговият антоним се съгласува с антонима от втората група. Например добродетел и порок са противоположни понятия от една категория на етиката, същото важи за добро и зло. Ако антонимът от първата категория съответствува на антонима от втората — добродетел и добро (защото безспорно добродетелта е добро), то другите две противоположни понятия — зло и порок — ще бъдат в отношение на тъждество, тъй като порокът е зло.

Сега, след като този извод ви е ясен, вземете следните две противоположни понятия: радост и тъга, а после тези други две: бяло и черно, които са физически контрастни; така щото, ако черното означава скръб, на същото основание бялото означава радост.

Тези значения не са произволни тълкувания на отделни лица — не, те са установени по силата на една съгласуваност, която философите наричат „jus gentium“, общи закони, задължителни за всички страни.

Вие добре знаете, че всички страни, всички народи (с изключение на сиракузците и някои аргийци, страдащи от извращение на ума) носят черни дрехи, когато искат да дадат външен израз на скръбта си, и че всяка печал се изразява чрез черния цвят. Този обичай се е утвърдил повсеместно, защото самата природа ни предлага обяснения и обоснования, които всеки е в състояние да разбере без странична помощ — и ето кое ние наричаме естествено право.

Пак по внушение на природата бялото става за нас звук и символ, които ни говорят за радост, лекота, удоволствие и наслада.

В миналото траките и критяните отбелязвали честитите и веселите дни с бели камъни, а безрадостните и тъжните — с черни.

Мигар нощта не е злокобна, тъжна и меланхолична? То е, защото тя е тъмна и мрачна. Нима природата не се радва на светлината? То е, защото няма нищо по-бяло от нея. В доказателство на това бих могъл да ви отправя към книгата на Лоренцо Вала, която той написа срещу Бартол, но доказателствата в Евангелието са достатъчни. В гл. XVII от Матея, дето се говори за преображение господне, четем: „Vestimenta ejus facia sunt alba sicul lux“ — „Дрехите му станаха бели като светлина.“ По тази ослепителна белота тримата апостоли си съставили понятие и представа за вечното блаженство. Защото светлината радва всяко човешко същество; вие сигурно сте слушали за онази старица — тя нямала нито един зъб в устата си и при все това постоянно повтаряла: „Bona lux!“ А ослепелият Товит (гл. V), отвръщайки на поздрава на Рафаил, възкликнал: „Как мога да се радвам, когато не виждам светлината небесна?“ В бяло одеяние са и ангелите, дошли да засвидетелствуват радостта на вселената при възкресение (от Йоан, гл. XX) и при възнесение Христово (Деяния, гл. I). Бели са в лазурния и блажен Ерусалим и одеждите на правоверните, които видял с очите си свети Йоан Богослов (Апокалипсис, гл. IV и VII).

Прочетете древната история, историята на Гърция, историята на Рим, и ще научите, че градът Алба Лонга[1], първообраз на Рим, е възникнал там, дето някога била намерена бяла свиня.

Ще научите, че у древните римляни бил установен такъв обичай: при триумфалното си влизане в Рим победителят бил длъжен да възседне колесница, теглена от бели коне; същото се полагало и при по-скромни тържества, тъй като никакъв друг знак или цвят не може да изрази радостта тъй ярко, както тази белота.

Ще научите още, че Перикъл, вожд на атиняните, бил решил ония от войниците му, на които по жребий се паднат бели бобени зърна, да се отдадат на отдих и веселие през целия ден, докато другите се сражават.

Аз бих могъл да ви приведа още хиляди други примери, но не тази е сега нашата задача.

И тъй, след като вече сте разбрали всичко това, вие можете да разрешите въпроса, считан от Александър Афродийски за неразрешим: „Защо лъвът, вдъхващ с рева си ужас на всички животни, се страхува и трепери единствено от белия петел?“ Защото, както обяснява Прокъл в книгата си De sacrificio et magia[2], свойствата на слънцето, източник и хранилище на всичката земна и небесна светлина, подхождат много повече на белия петел (ако се вземат под внимание неговият цвят, особености и специфични качества), отколкото на лъва. Прокъл казва още, че дяволите често приемат формата на лъв, но при вида на белия петел тутакси изчезват.

Ето защо галите (сиреч французите, наричани така, защото от рождение са бели като мляко, а мляко на гръцки е gala) са жизнерадостни, простодушни, приветливи и приятни и обичат да носят на шапките си бели пера, а за герб и емблема им служи най-бялото от всички цветя — лилията.

Ако ме запитате по какъв начин природата ни дава да разберем, че белият цвят означава радост и веселие, аз ще ви отговоря, че тук аналогията и физическото сходство са такива: външно белотата разлага и разсейва зрителния ток, за което говори в своите „Проблеми“ Аристотел, и притъпява различителната способност на окото (ако сте се изкачвали по снежни планини, вие сигурно сте изпитвали това). Ксенофон пише, че подобно нещо се е случвало и с неговите войници, а и Гален в кн. X, De usu partium подробно разглежда това явление. Така и жизнените, хранителните токове на сърцето започват да се разпадат под влияние на прекомерната радост и това разпадане понякога е тъй неудържимо, че може да прекъсне нишката на живота, както ни уверява Гален в Metho[3], книга XII, в De locis affectis[4], книга V, и в De symptomaton causis[5], книга II. Че такива случаи действително са били отбелязвани в древността, ни уверяват Марк Тулий (Quaestio Tuscul[6], книга I), Верий, Аристотел, Тит Ливий (след битката при Кана)[7], Плиний (книга VII, гл XXXII и XXXIII), А. Гелий (книга III, XV и други), а така също Диагор Родоски, Хилон, Софокъл, Дионисий, тиранин сицилийски, Филипид, Филемон, Поликрач. Филистион, Марк Ювенций и мнозина други, умрели от радост. По този повод Авицена (в книга II на Канона и в De viribus cordis[8] говори за шафрана, който довеждал до такава възбуда, че по-голяма доза неизменно причинявала разрив на сърцето Ако се нуждаете от допълнителни доказателства, прегледайте кн. I, глава XIX, от Problematum[9] на Александър Афродийски. Толкоз по въпроса! Но аз се увлякох и се разприказвах повече, отколкото възнамерявах отначало. Впрочем време е да свия платната и запазя останалото за друга книга, посветена изцяло на тази тема. А сега ще се задоволя да кажа накъсо, че синият цвят означава небе и всички небесни неща, както белият цвят означава радост и наслада.

[1] Алба Лонга — Вергилий разказва, че синът на Еней, Асканий, основал град Алба Лонга на мястото, където видял бяла свиня с трийсет прасенца („Енеида“). ↑

[2] „За жертвоприношения и магии“ (лат.). — Б.пр. ↑

[3] „За мето (долечение)“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „За поразените места“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „За симптомите и причините“ (лат.). — Б.пр. ↑

[6] „Тускулански беседи“ (лат.). — Б.пр. ↑

[7] … Тит Ливий (след битката при Кана)… — тоест изтъквайки последствията от битката при Кана, той разказва как някаква римлянка, научавайки, че известието за смъртта на сина й е невярно, умряла от радост. ↑

[8] „За силата на сърцето“ (лат.). — Б.пр. ↑

[9] „Проблеми“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XI
Детството на Гаргантюа

От три до пет години Гаргантюа беше възпитаван и обучаван по всички правила, тъй като такава бе волята на баща му, и детето прекарваше времето си като всички деца от този край, а именно: пиеше, ядеше и спеше, ядеше, спеше и пиеше, спеше, пиеше и ядеше.

Вечно в калта се валяше, носа си чоплеше, лицето си цапаше, обущата си издънваше, мухите зяпаше и с увлечение в бащините си ливади пеперудите гонеше. В обущата си пикаеше, в гащите си акаше, с ръкав носа си бършеше, в супата се секнеше, накъде му очи видят се запиляваше, с чехъл вода пиеше и често си корема с кошница чешеше. Зъбите си в сабята остреше, ръцете си в чорбата миеше, с чаша си косата чешеше, между два стола сядаше, под мокър чувал се криеше, вода със супата пиеше, без хляб си гозбата ядеше, хапеше се и се смееше, смееше се и се хапеше, честичко в бунара плюеше, от тлъстина се пръскаше, на големците се зъбеше, във водата от дъжда се криеше, гологлав по студа търчеше, желязото студено ковеше, сокола с враната плашеше, заради бълхата килима изгаряше, за щяло и не щяло се сърдеше, едно за глава, друго за крака захващаше, за назидание на лъва кучето биеше, воловете зад каруцата впрягаше, дето не го сърбеше се чешеше, хамута на опашката изхлузваше, беше скъп на триците и на брашното евтин, днес да е сит гледаше, а за утре нехаеше, с брадва мухата трепеше, вода с решето черпеше, лаеше, а не хапеше, във врана се целеше, а крава уцелваше, пътя само в гора от три върби намираше, от пусто в празно преливаше, риба с прокъсана мрежа ловеше, в отворена врата биеше, вино от кози мях цедеше, без кръчмаря сметката си правеше, вода газеше — жаден ходеше, мислеше, че облаците са от мляко, а луната — от чугун, от един вол две кожи дереше, на глупавичък се правеше, а всякога други мамеше, вода със сито черпеше, на подарен кон зъбите гледаше, от трън на глог скачаше, две дини под една мишница носеше, сокола с враната плашеше, луната от вълци пазеше, забравяше, че бог дава, ала в кошара не вкарва, нуждата в закон превръщаше, два заека с един куршум улучваше, злия не жалеше, но и добрия не почиташе, всяка сутрин лисици дереше. Бащините му палета от неговата паница лочеха и той с тях ядеше, хапеше ги по ушите, а те му носа драскаха, в задника им духаше, а те му устните ближеха.

И знаете ли какво, момчета? Дано винената болест ви нозете олюлее! Този малък разбойник всякога пребъркваше дойките си отгоре и отдолу, отпред и отзад, майка му стара, и вече посягаше към копчелъка си. А те всеки ден го кичеха с красиви цветя, с красиви панделки и с красиви пискюли, мачкаха го с ръце като пластир и прихваха да се смеят, когато „немирникът“ в гащичките изправяше уши, като че играта му харесваше.

Една го наричаше „малко чепче“, друга — „бодилче“, трета — „коралче“, четвърта — „тапичка“, „запушалчица“, „свределче“, „буталце“, „сондичка“, „висулчица“, „църкало“, „цедилчица“, „розово суджуче“, „Панчо-Изправанчо“.

— То е мое! — казваше една.

— Не, мое е! — настояваше друга.

— Вие отричате моето право? — сърдеше се трета. — Щом е тъй, ще взема да му го отрежа.

— Да го отрежете? — противеше се четвърта. — Че нали ще го нараните? Реже ли се това нещо на децата? Или искате да му казват „господинът без опашка“?

А за да се забавлява като всички деца от този край, направиха му хубава въртележка от крилата на мирболейска мелница.

Глава XII
Кончетата на Гаргантюа

По-късно, за да направят от него добър ездач за цял живот, измайсториха му хубав, голям дървен кон и той го караше да тича, да скача, рязко да завива, да рита, да танцува, бавно да пристъпва, да бяга в тръс, в завален тръс, в галоп, в раван, в неправилен ход и даже да върви по камилски и по магарешки. И както монасите сменят според празниците стихарите си, и той го караше да сменя козината си и тя ставаше ту дореста, ту червеникава, ту сива, изпъстрена с тъмни точици, ту миша, ту еленова, ту кравешка, ту чиреста, ту шарена, ту пъстървена, ту светложълта, ту бяла.

Сам Гаргантюа със своите собствени ръце си издяла от дебела греда ловджийско конче, от ръкохватката на преса си направи друго — за всеки ден, а от голямо дъбово дърво си измайстори муле с чул, за да го язди в стаята. Той имаше още десетина впрегатни коне за смяна и седем пощальонски. И всички ги слагаше да спят близо до себе си.

Веднъж, в самия ден, когато херцог дьо Блюдолизцев и граф дьо Подмазачов бяха дошли да навестят баща му, пристигна с многобройна свита и сеньор дьо Скръндзов. Къщата, разбира се, се оказа малко тясна за такова множество гости, а колкото до конюшните — за тях да не говорим! Тогава главният управител и конярят на гореупоменатия сеньор дьо Скръндзов, в желанието си да узнаят дали в къщата има други, незаети конюшни, се обърнаха към малкия Гаргантюа и скришом го попитаха къде се намират конюшните за строеви коне, тъй като бяха уверени, че момченцето ще им разкаже всичко.

И наистина, Гаргантюа ги поведе по главната стълба на замъка, а после през втората зала и някаква просторна галерия влязоха в голяма кула; когато започнаха да се изкачват по друга стълба, конярят каза на управителя:

— Това дете ни заблуждава: конюшните не могат да бъдат горе.

— Не си прав — рече управителят, — аз зная, че в Лион, „Бамет“[1], Шинон и на други места има къщи, дето конюшните се намират на последния етаж; може би изходът е някъде отзад. Но за по-сигурно ще го попитам още веднъж.

И той попита Гаргантюа:

— Миличък мой, къде ни водиш?

— В конюшнята на моите строеви коне — отвърна детето. — Тя е съвсем наблизо, още няколко стъпала, и сме там.

След това той ги прекара през друга голяма зала, после сви към стаята си и като отвори вратата й, високо каза:

— Ето конюшнята. Това е моето испанско жребче, този тук е английският ми кон, до него е гасконският бегач, а оня там е моят вихрогон.

И като им подаде дебела ръкохватка, продължи:

— Давам ви този фризки бегач. Донесоха ми го от Франкфурт, но сега той е ваш. Кончето е добро, издръжливо. С един мъжки ястреб, с половин дузина испански кучета и две хрътки, ето ви царе на яребиците и зайците за цяла зима.

— Свети Иване — рекоха си двамата, — хубаво ни избудалка този дявол! За зелен хайвер ни изпраща и окото му не мига.

— Лъжете се — отвърна Гаргантюа. — Преди три дни изпратих едного, но днес нямам такова намерение.

Кажете сега, как трябваше да постъпят нашите двама кавалери: да потънат вдън земя, за да скрият срама си, или да се посмеят от сърце, та да им олекне?

Когато те в голямото си смущение започнаха да слизат по стълбата, Гаргантюа каза:

— Тук имам за вас и други магии.

— Какви? — изненадаха се двамата.

— Пет фъшкии — отвърна Гаргантюа, — да си на правите от тях катанци за устата.

— Е-е — рече главният управител, — ако и днес не се пържихме в маслото на този хитрец, никога вече няма да се пържим. Хубаво ни разигра ти нас, момчето ми. Виждам — ще станеш папа…

— И аз мисля така — забеляза Гаргантюа. — Но когато аз стана папа, вие ще станете папуняк и този мил папагал ще стане чудесен папищаш.

— Виж ти, виж! — смая се конярят.

— А я кажете сега — продължи Гаргантюа, — колко шева има ризата на майка ми?

— Шестнайсет — извика конярят.

— Не казваш право — рече Гаргантюа. — Има задни и предни шевове. Не си ги броил добре.

— Как така? — запита конярят.

— Така! — отвърна Гаргантюа. — Лиса знае много, но който я улови, знае повече.

— Дявол да го вземе! — рече управителят. — Все съм виждал хитреци, ама като този не съм! Господ да ви пази, господин дърдорко, зер езикът ви е дълъг и не знае мяра.

След тези думи и двамата затопуркаха надолу по стълбата, ала в бързината си изтърваха дебелия прът, който им бе подарил Гаргантюа.

— Дявол го взел! — присмя се Гаргантюа. — Та вие сте били лоши ездачи! Хич ти да изтървеш коня, когато ти е най-нужен! Кажете, моля, ако решите да тръгнете за Каюзак[2], какво предпочитате: да яздите гъсок или да подкарате прасе с връвчица?

— Предпочитам да пия — отвърна от немай-къде конярят.

После и двамата побързаха да влязат в една от долните зали, дето завариха всички свои приятели, разказаха им цялата история и само дето не ги умориха от смях.

[1] „Бамет“ — манастир на Францисканския орден на два километра от Анжер. Там се е учил Рабле. ↑

[2] Каюзак (в Югозападна Франция) — владение на епископ д’Естисак, покровител на Рабле. ↑

Глава XIII
Как Грангузие се убеди в необикновения ум на Гаргантюа, когато той изобрети изтривалка

Към края на петата година, завръщайки се след победата на канарците, Грангузие навести сина си Гаргантюа. Зарадва му се човекът от сърце, както може да се зарадва такъв баща при вида на такъв син: целуваше го, прегръщаше го и го отрупваше с въпроси за какво ли не. По този случай той пи и с него, и с гувернантките му и ги поразпита за това-онова, а между другото и дали го бяха научили на ред и чистота. Гаргантюа му отговори, че сам той бил завел такъв ред, благодарение на който днес нямало по-чисто момче от него в цялата страна.

— А как постигна това? — запита Грангузие.

— След продължителни и любопитни опити — захвана Гаргантюа — аз открих най-целесъобразния способ за изтриване на задника — най-благородния, най-достойния и най-удобния от всички, които някога е виждал светът.

— Какъв способ? — опули очи Грангузие.

— Сега ще ви обясня. Веднъж се избърсах с кадифената полумаска на една от придворните дами и право да си кажа, намерих това за нелошо, тъй като докосването на гладката и мека материя до задното отверстие ми достави неизказана наслада. Друг път шапчицата на една от споменатите дами ми причини същото удоволствие. После шалчето й. А по-късно и атлазените й наушници, но проклетите им златни украшения ми изпорязаха задника. Дано свети Антоновият огън изгори гъзното черво и на златаря, който ги е правил, и на придворната дама, която ги е носила. Но болките скоро минаха, защото след туй започнах да се изтривам с шапка на паж, украсена с пера по швейцарски. Друг път, когато бях клекнал зад един храст, подръка ми попадна мартенска котка[1] и аз се избърсах с нея, но тя така ме изподраска, че дойдох на себе си чак на другия ден, когато се изтрих с ръкавиците на майка си, които издаваха бог знае каква остра миризма.

После продължих да се бърша с люляк, копър, риган, с рози, с листа от тиква, зеле, цвекло, бял слез, с лозови листа, с дивачка (оная, дето боядисва задника червен), с маруля, спанак, живовляк, коприва, черен оман, но от всичко това получавах кръвотечение, от което се избавих, като започнах да се изтривам с гащите си.

Най-подир захванах да се бърша с чаршафи за легла, с одеяла, пердета, възглавници, черги, парцали за прах, салфетки, носни кърпи, пеньоари и всичко това ми доставяше удоволствие, каквото не изпитват и краставите, когато ги чешат.

— Добре, ясно — прекъсна го Грангузие. — Но коя от всички тези гъзоизтривалки ти намираш за най-добра?

— Търпение — отвърна Гаргантюа. — Ще стигнем и дотам. И тъй, по-нататък се изтривах и със сено, и със слама, и със свински мех, и с козина, и с вълна, и с хартия.

но винаги по влажната хартия

остава много жълта мръсотия.

— Я го виж ти! — възкликна Грангузие. — Ах, мой малък негоднико, едва си се пръкнал, и вече римуваш?

— М-да, мой кралю — важно рече Гаргантюа. — Аз на римите съм майстор и докато търся някоя рима, току-виж, съм пипнал хрема. Но чуйте какви надписи висят по стените на нашите нужници:

Пикльо,

дрисльо,

пръдльо,

смръдльо.

Веднъж ли ти

си се нааквал,

веднъж ли ти

си ни нацапвал.

Ходи,

пърди,

смърди,

ала свети

Антониевият огън ще те изгори,

щом тоя срам,

бая голям,

оттам

ръката ти не го изтрий.

— Искате ли още?

— М-да — отвърна Грангузие.

— Тогава — продължи Гаргантюа — ето ви едно

Рондо

Ах, моят задник газ надава,

природата това желае,

че смрад се носи, той нехае

и пет пари за туй не дава!

Но ако тя бе тук тогава,

без много-много да се шляе,

гъза ми щеше да избърше.

Каквото искам с нея правя,

по селски грубо я ругая

и колко ловко се старае,

дори това я забавлява,

гъза ми докато избърше!

Кажете сега, че нищо не зная! Което си е право, не съм го съчинявал аз, но го чух, когато го четяха на моята дойка, ей там оная, и то се задържа в ловджийската чанта на моята памет.

— Та да си дойдем на думата — каза Грангузие.

— На коя? За срането ли? — запита Гаргантюа.

— Не — рече Грангузие. — За гъзоизтривалките.

— А готов ли сте да подарите буре бретонско вино, ако аз направо ви взема акъла с това, което сега ще ви кажа?

— Готов съм! — съгласи се Грангузие.

— Няма защо да си изтривате задника, когато не е изцапан — продължи Гаргантюа. — А той не може да бъде изцапан, ако не сте се изакали. Следователно първо трябва да се изакате и после да се изтриете.

— Хай да му се не види, каква умна глава си бил ти, мой малък палавнико! — възкликна Грангузие. — Аз в най-скоро време ще те изпратя на диспут в Сорбоната и да пукна, ако не ти присъдят докторска титла. Та ти си умен не за годините си! Но я, моля те, продължи разсъжденията си за тези гъзоизтривалки. И кълна се в брадата си, че вместо едно буре, ще получиш шейсет, искам да кажа, шейсет буренца, пълни с онова хубаво бретонско винце, което се произвежда не в Бретания, а в славната Верона[2].

— После — продължи Гаргантюа — се изтривах с покривки за легло, възглавници, пантофи, ловджийски чанти, кошници (о, какви неприятни гъзоизтривалки са те), а най-подир и с шапки. Моля, обърнете внимание на това, че има шапки гладки, влакнести, кадифени и тафтени. Най-добра от всички е влакнестата — попива отлично излишъците. Изтривах се още с кокошка, петел, пиле, телешка кожа, заек, гълъб, гарван, адвокатска чанта, капюшон, кърпа за глава, а така също и с птиче чучело.

Но в заключение съм длъжен да кажа, че няма по-добра гъзоизтривалка от пухкавата гъска, само не забравяйте да натикате главата й между краката си. Честна дума ви казвам, дали защото перушината й е мека, или защото самата гъска е топличка, или пък едното и другото заедно, ала в задното отверстие човек усеща неизказана наслада, която през гъзното черво и червата лесно прониква чак в областта на сърцето и мозъка. И не мислете, че блаженството на героите и полубоговете в Елисейските полета се дължи на асфоделията, амброзията и нектара, както си приказват из нашия край бабите. Според мен работата е в това, че тези полубогове си бършат задниците с гъска. Впрочем такова е мнението и на метр Жан Скот.

[1] Котките, родени през март, минавали за много зли. — Б.пр. ↑

[2] Верона обхващала днешните селища Савини, Сен-Луан, Бомон и Авуан. — Б.пр. ↑

Глава XIV
Как един богослов запозна Гаргантюа с латинската азбука

Слушайки тези думи, добрякът Грангузие изпадна във възторг от здравия разум и от необичайната съобразителност на своя син Гаргантюа и каза на гувернантките му:

— Филип, царят Македонски, разбрал колко умен е синът му Александър, когато видял с какво умение укротил кон. А този кон бил толкова буен и див, че никой не се решавал да го обязди, защото хвърлял на земята всички ездачи: на едного счупил врата, на друг — краката, на трети строшил главата, на четвърти изкъртил челюстите. Александър наблюдавал всичко това на хиподрума (така наричали мястото, където разхождали и обучавали конете) и накрая разбрал, че конят се бои от собствената си сянка и че този именно страх го кара да беснее. Тогава той го възседнал и го подкарал срещу слънцето, така че сянката му паднала отзад и по този начин го укротил. Бащата видял в това доказателство за божествения ум на сина си и му наел за учител не кого да е, а Аристотел, най-почитания гръцки философ по онова време. И трябва да ви кажа, че от този единствен разговор, който току-що водих във ваше присъствие с моя син Гаргантюа, аз дойдох до заключение, че умът му притежава нещо божествено, дотолкова е той остър, тънък, ясен и дълбок; сега само трябва да изучи всички науки, за да достигне по-висша степен на мъдрост. Ето защо възнамерявам да го поверя на някой учен, който да го обучава според способностите му, а аз за това нищо няма да пожаля.

Така и стана. Взеха му за наставник прочутия учен богослов, метр Тюбал Олоферн, и този учен тъй добре съумя да го научи на азбуката, че Гаргантюа с лекота я казваше отзад-напред и наизуст, за което употреби пет години и три месеца. После му прочете Donat, Facet, Theodolet и Alarms in Parabolis[1], за което употреби други тринайсет години, шест месеца и две седмици.

Трябва при това да отбележа, че междувременно той го научи на готическо писмо и четмо и Гаргантюа сам преписваше всички свои учебници, тъй като тогава книгопечатането още не беше изобретено.

Обикновено Гаргантюа носеше на урок голяма писалищна дъска, тежаща повече от седем хиляди квинтала[2], чиято кутия бе дебела и широка колкото грамадните колони на абатството „Свети Мартин д’Еней“, а мастилницата му висеше на желязна верига и побираше цяло буре мастило.

По-нататък Тюбал Олоферн прочете с него De Modis significandi[3] с коментарии на Развейпрахов, Обесников, Дърдорков, Галео, Жан Телето и още мнозина други, за което употребиха повече от осемнайсет години и единайсет месеца. И всичко това Гаргантюа усвои така добре, че когато го изправиха до стената, разказа урока от игла до конец наизуст и наопаки и доказа на майка си като „две и две четири“, че De Modis significandi non erat scientia[4].

След още някое време Тюбал Олоферн прочете с него Календара, за което употреби други шестнайсет години и два месеца, и тогава, в лето господне 1420-о, упоменатият учен неочаквано се спомина вследствие някаква сипаница, която беше прихванал неизвестно откъде.

Замени го друг стар мърморко, метр Хапльо Ахмаков, който прочете с него Гугуцио, „Гръцки език“ от Еберар, „Доктринал“, „Части на речта“, Quid est, Supplementum, Marmotret, De moribus in mensa servandis, De quatuor virtutibus cardinalibus на Сенека, Пасаванти cum commento, в празнични дни Dormi secure[5] и още някои подобни на тези книги, от които Гаргантюа така поумня, че друг като него ние никога повече не сме срещали.

[1] Четирите основни учебника за студентите от началото на XVI столетие. — Б.пр. ↑

[2] Квинтал — мярка за тежест, равна на 100 фунта. ↑

[3] „За способа обозначение“ (лат.). — Б.пр. „За способа обозначение“ — средновековен учебник по логика. По-нататък Рабле споменава някои от тогавашните учебници: латинския речник на Гугуций Пизански. ↑

[4] „За способа обозначение“ не е наука (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „Гръцки език“ от Еберар, „Наставления за младежи“ или „Доктринал“, „Части на речта“, „Как трябва да се държим на трапезата“ (лат.), „За четирите основни добродетели“ (лат.), книгата на флорентинеца Якобо Пасаванти „Огледало на истинското покаяние“, Dormi secure („Спи спокойно“ — лат.) — проповеднически сборник. ↑

Глава XV
Как Гаргантюа бе поставен под попечителството на други възпитатели

И тъй, бащата виждаше, че синът му наистина се учи прекалено усърдно и че всичкото си време посвещава на книгите, но особен напредък той не забелязваше и което бе още по-лошо, Гаргантюа ставаше все по-глупав, все по-тъп, по-разсеян и по-бъбрив.

И Грангузие се оплака на дон Филип де Маре, вицекрал на Папелигос[1], който в отговор му каза, че по-добре ще стори нищо да не чете, отколкото да чете такива книги и под ръководството на такива учители, тъй като тяхната наука е глупост, а дълбоката им премъдрост — пустота, която принизява най-добрите и благородни умове и погубва всяко цвете на младостта.

— Знаете ли що — рече вицекралят, — сторете следното: повикайте тук кого да е от днешните млади хора, учили година-две, не повече. Ако той отстъпи на вашия син по ум, красноречие, съобразителност, държание и възпитание, можете да ме считате за последен глупак.

Тази мисъл се понрави много на Грангузие и той нареди на хората си да постъпят точно така.

Вечерта гореупоменатият де Маре доведе със себе си в трапезарията един от своите млади пажове от Вилгонжи, на име Евдемон[2] — тъй чистичък, тъй прилично сресан, тъй засмян и любезен, че приличаше по-скоро на ангелче, отколкото на човек.

— Погледнете този момък — рече де Маре на Грангузие. — Той още няма дванайсет години. Нека видим сега, ако нямате нищо против, кой повече знае: вашите празнодумци от онова време или днешните млади хора.

Предложението се понрави на Грангузие и той заповяда пажът да започне.

Тогава Евдемон с шапка в ръка поиска разрешение от своя господар, вицекраля, да стане и устремил към Гаргантюа открит и спокоен поглед, разтвори румената си уста и с юношеска скромност започна да го хвали и превъзнася, първо, неговите добродетели и благонравие, второ, учеността му, трето, благородството му, четвърто, телесната му красота, след което смирено го посъветва да се отнася с дълбока почит към баща си, сторил всичко, за да му даде добро образование. Накрая помоли Гаргантюа да го счита за най-предан свой слуга, тъй като сега той, Евдемон, иска от небето само една милост — да угоди на Гаргантюа чрез някоя приятна нему услуга.

Всичко това пажът изговори ясно и изразително на безукорен и изящен латински, напомнящ по-скоро езика на Гракх, Цицерон или на Емилий[3], нежели езика на съвременния юноша.

Вместо отговор Гаргантюа захлупи лице в шапката си и зарева като крава, способен да изреве една-едничка дума, колкото може умряло магаре да пръдне.

Баща му се разгневи толкова много, че бе готов да утрепе метр Ахмаков. Но подбирайки думите си, гореупоменатият де Маре съумя да го възпре и гневът на Грангузие поутихна. Тогава той нареди да изплатят на наставника дължимото, да го напоят по богословски, а после да го изпратят по дяволите.

— Ех — рече си Грангузие, — де да можеше сега да се насвятка като англичанин, че после да пукне, та нищо да не му платим.

Когато метр Ахмаков си отиде, Грангузие запита вицекраля кого би го посъветвал да вземе за наставник на Гаргантюа и двамата решиха да натоварят с тази длъжност Понократ[4], възпитателя на Евдемон, а после всички вкупом да се отправят към Париж, за да научат как се обучаваше френската младеж по това време.

[1] Папелигос — приказна страна. ↑

[2] Евдемон — щастлив (гр.). ↑

[3] Емилий — Луций Емилий Павел — римски консул. ↑

[4] Понократ — силен, неустрашим (гр.). ↑

Глава XVI
Как Гаргантюа бе изпратен в Париж, каква огромна кобила бе яхнал и как тази кобила унищожи щръклиците в Бос

В това време Файол, четвърти цар Нумидийски, изпрати на Грангузие от Африка кобила — най-огромната, най-гигантската и най-чудноватата, каквато някога е виждал светът (впрочем вие добре знаете, че от Африка всякога ни идват изненади). Тя беше голяма колкото шест слона, на краката си имаше пръсти като коня на Юлий Цезар, уши, дълги като лангедокска коза, а на задницата й стърчеше малък рог. Козината й бе златисточервена, изшарена със сиви точици. Но най-страшна бе опашката й, дебела точно колкото кулата на „Сен-Марк“, близо до Ланже, и такава четвъртита, с косми, наежени във всички посоки, като същински осили на житен клас.

Ако това ви учудва, дваж повече ще ви учуди опашката на скитските овце, тежка над трийсет ливри, както и опашката на сирийските овни, към задника на които (ако, разбира се, Тено[1] казва истината) прикачват особена каручка за опашката — толкова тя е дълга и тежка. А вие, клети ми пияници, си нямате такива опашки!

Кобилата бе докарана по море с три огромни кораба и един по-малък, двумачтов, чак до пристанището Олон, в Талмондуа.

Когато я видя, Грангузие възкликна:

— Чудесно! Ето каква кобила ще откара сина ми в Париж. Слава богу, оттук нататък всичко ще тръгне на добре. След време от него ще излезе голям учен. Учението, както казват, е тъма, а невежеството — светлина.

На другия ден, след като си пийнаха, както се полага (в което вие, разбира се, не се и съмнявате), Гаргантюа, неговият наставник Понократ със слугите си, а така също и младият Евдемон тръгнаха на път. Времето обещаваше да бъде слънчево и ясно, ето защо Грангузие бе заръчал да направят на сина му ботуши от жълта кожа (Бабен ги нарича полуботуши).

До самия Орлеан нашите пътници си пътуваха от весело по-весело и честичко поспираха, за да се подкрепят с обилна и вкусна храна. Нейде из тоя край се простираше обширна гора, дълга трийсет и пет мили и широка седемнайсет, че и повече. Тя гъмжеше от конски мухи и щръклици, които бяха истински бич за бедните кобили, магарета и коне. Ала кобилата на Гаргантюа отмъсти достойно за всички злини, причинени на нейните побратими, и то така, както тези гадини съвсем не бяха очаквали.

Щом навлязоха в гореупоменатата гора и кобилата попадна под първите атаки на малките хищници, тя размаха опашка с такава ярост, че помете не само щръклиците, но заедно с тях и цялата гора. Назад, напред, натам, насам, от тази страна, от другата, надлъж, нашир, от горе на долу, отдолу нагоре кобилата косеше дърветата, както косачът коси тревата, или с други думи, не остана помен ни от гора, ни от стършели — едно равно поле и нищо повече.

Възхитен от всичко това и без желание да хвали кобилата си, Гаргантюа просто каза на спътниците си:

— Je trouve beau ce.

Ето защо оттогава насам този край се нарича Бос.

А колкото до яденето, пътниците се задоволиха само с прозевки. В памет на това благородниците в Бос и днес още закусват с прозевки и не се оплакват, даже се хвалят и си облизват пръстите.

Най-после нашите приятели пристигнаха в Париж, дето Гаргантюа, решил ден-два да отдъхне, се веселеше с хората си и де кого срещне подпитваше като какви учени живеят в този град и какво винце най-вече предпочитат.

[1] Жан Тено — монах-францисканец (втората половина на XV и началото на XVI в.), пътешественик и писател. ↑

Глава XVII
Как Гаргантюа се отплати на парижани за оказания му прием и как отнесе големите камбани от „Парижката Света Богородица“

След като си отдъхна няколко дни, Гаргантюа тръгна из града, дето всички го зяпаха с голямо удивление, защото едно трябва да знаете — в Париж живеят такива глупци, простаци и заплеси, че кой да е шут, вехтошар, уличен музикант или даже муле със звънци ще съберат тук повече народ, отколкото добрият евангелски проповедник.

И те го преследваха тъй упорито, че най-после той бе принуден да подири убежище в камбанарията на черквата „Света Богородица“. Когато се настани на камбанарията и видя колко народ се беше насъбрал долу, Гаргантюа високо извика:

— Струва ми се, че тези нахалници искат да им се отплатя за посрещането и за приема им. Те са прави. Аз ще ги почерпя с вино, но само тъй — за смях.

Речено-сторено. Усмихвайки се под мустак, Гаргантюа, разкопча красивия си копчелък, измъкна оттам нещо и така обилно препика насъбралите се, че удави двеста и шейсет хиляди четиристотин и осемнайсет човека, без да се броят жените и децата. Само малцина, и то благодарение на пъргавите си нозе, се спасиха от този ненадеен порой. И когато, кашляйки и храчейки, плувнали в пот и изплезили от умора езици, се изкачиха на върха на Сен-Женевиев — в Университетския квартал, едни с гняв, други със смях започнаха да проклинат и света, и бога: „Carymary, carymara света Богородице, майчице пресвята, целите сме вир-вода, направи ни за смях пред света[1].“

Оттогава този град бил наречен Париж, а по-рано, както твърди Страбон в кн. IV, го наричали Левкеция[2], което на гръцки ще рече Белянка, заради белите бедра на дамите от този край. И тъй като при преименуването на града всички присъствуващи пустосвали и проклинали, не оставяйки на мира ни един от светиите в енориите си, защото, парижани, от кол и въже събрани, по природа са не само добри законоведи, но и добри обвинители, а отгоре на всичко и малко самомнителни, това дава основание на Йоанинус де Баранко в книгата си De Copiositate reverentiarum да твърди, че думата парижани произхожда от гръцкото „парезиане“, т.е. невъздържани в езика.

Междувременно Гаргантюа огледа големите камбани в камбанарията, подръпна едно подир друго въжетата им и те тутакси разнесоха медния си ек над града. Тогава му хрумна, че може чудесно да заменят хлопатара на врата на неговата кобила, която възнамеряваше да върне на баща си, натоварена със сирене бри и с пресни херинги. И той отнесе камбаните у дома си.

По това време в Париж пристигна да събира свинско месце закупвачът от ордена „Свети Антоний“.[3] Той също възнамеряваше да задигне скришом камбаните, та отдалече да се чува, че иде закупвач и сланината в хранилищата да трепери от страх, че ще я вземат. Но като човек почтен и благоразумен, реши да ги остави, и то не защото му опариха ръцете, а защото му се сториха тежички.

Моля, не бъркайте този закупвач с бургския закупвач, близък мой приятел.

И ето как в целия град избухнаха размирици — впрочем вие знаете, че обитателите му, люде еретични и бунтовни, са склонни към размирици дотолкова, че чужденците се удивляват на търпението, тоест на тъпоумието на френските крале, които отказват да прибегнат към крайни мерки. Ех, да можех да открия гнездото на тези заговорници и еретици, та да ги разоблича пред всички братства в моята енория!

Та ви казвам, разярената и заплашителна тълпа се юрна към Сорбоната, дето в онова време се намираше (сега вече не) оракулът на Лютеция. Там му изложиха същината на въпроса и посочиха неудобствата, произтичащи от открадването на камбаните.

След внимателно преценяване на всички pro и contra по фигура Bazalipton[4] решено бе да изпратят при Гаргантюа най-стария и най-сведущия представител на богословския факултет, за да му покаже до какви ужасни последици водеше загубата на черковните камбани. И въпреки възраженията на някои преподаватели от Университета, които настояваха, че подобна мисия приляга по-скоро на оратор, отколкото на богослов, изборът падна на нашия метр Ианотус де Брагмардо.

[1] Par ris — за смях (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Левкеция — вместо Лютеция, както наричали Париж по времето на римското владичество в Галия. ↑

[3] … пристигна да събира свинско месце закупвачът от ордена „Свети Антоний“. — Монасите от този орден взимали от селяните сланина и свинско месо. ↑

[4] Bazalipton — мнемоническа дума. ↑

Глава XVIII
Как Ианотус де Брагмардо бе изпратен при Гаргантюа да вземе обратно големите камбани

Метр Ианотус, остриган като Юлий Цезар,[1] нахлупил на глава богословското кепе и заредил до насита благоутробието си с мармаладови бухти и светена водица от избата, се отправи към Гаргантюа, предвождан от три телета, сиреч от троица червенобузести университетски разсилни, и следван от петима или шестима учили-недоучили учени, един от друг по-пършиви.

Понократ ги посрещна на входа и бе ужасен от техния вид; накрая реши, че това са маскирани хора и запита едного от тях какво означава този маскарад. Отговорено му бе, че дошли да си вземат обратно черковните камбани. Щом чу това, Понократ изтича да предупреди Гаргантюа, та да знае човекът какво да отговори и незабавно да вземе решение. Осведомен за положението, Гаргантюа извика настрана наставника си Понократ, домоуправителя си Филотомий, оръженосеца си Гимнаст и Евдемон и поиска от тях съвет какво да прави и как да отговори. Всички бяха на мнение, че трябва да отведат гостите в бюфета и там да ги напоят както се полага; а за да не се хвали после старикът, че върнали камбаните благодарение на неговите настоявания, решиха, докато той обръща чашките една след друга, да извикат коменданта на града, декана на факултета и църковния наместник и им предадат черковните камбани, преди богословът да е изложил молбата си. Решиха също така да предоставят на учения мъж възможност да произнесе в присъствие на гореупоменатите лица своята блестяща реч. Речено-сторено. Когато всички се събраха, доведоха в препълнената зала и богослова и той, кашляйки, започна така:

[1] … остриган като Юлий Цезар… — Цезар бил плешив. ↑

Глава XIX
Речта на метр Ианотус де Брагмардо, с която моли Гаргантюа да върне обратно черковните камбани

— Ках, ках, ках! Mna dies[1], господине, mna dies et vobis[2], господа! Как хубаво ще е, ако ни върнете камбаните, тъй като крайно много се нуждаем от тях! Кхе, кхе, кха! На времето ние отказахме да ги продадем скъпо и прескъпо на кахорските лондончани, както и на брийските бордовчани[3], които искаха да ги купят заради субстанционалните достойнства на елементарната им комплекция, вкореняваща се в земнородността на квидитативната им натура и способността им да прогонват бурите и стихиите от нашите лозя, собствено казано, не от нашите, а от ония там отсреща, а то иначе изгубим ли винцето, ще изгубим всичко: и ум, и разумение.

Ако вие изпълните молбата ми, аз ще се сдобия с десет педи наденици и с чифт чудесни панталони, които ще топлят краката ми, стига само тези хора да не ме измамят. Ей богу, domine[4], хубаво нещо са чифт панталони et vir sapiens non abhorrebit earn[5]. Ах, ах, не всеки има панталони, това аз по себе си зная. Помислете си само, domine, цели осемнайсет дни съм смукал от пръстите си тази хубава реч: Redditi gue sunt Cesaris Cesari et que sunt Dei Deo. Ibi jacet lepus.[6]

Честна дума, domine, ако вие пожелаете да вечеряте с мене in camera, дявол го взел, claritatis nos faciemus bonum cherubin. Ego occidi unum porcum et ego habet bon vino.[7] А от доброто вино не може да очаквате лош латински.

И така, de parte Dei, date nobis clochas nostras.[8] Ето, вижте, аз ще ви дам от името на факултета една Sermones de utimo que utinam[9]. Върнете ни камбаните. Vultis etiam pardonos. Per diem, vos habebitus et poyabitis.[10]

О, милостиви господарю, о, domine, clochidonnaminor nobis[11]. Ето, това est bonum urbis[12]. Всички си служат с нея. Ако вашата кобила има полза от нея, следователно и нашият факултет que comparata est jumentis insipientobus et si mills facta es eis psalmo nescio quo.[13] Но аз бях го написал на едно листче et est unum bonum Achilles[14] Къха, къ… къха…

Сега ще ви докажа, че сте длъжен да ми ги върнете. Ето моята теза:

Omnis clocha clochabilis, in clocherio clochando, clochans clochativo clochare facit clochabi liter clochantes. Parisium habet clochas. Ergo glus.[15]

Ха, ха, ха! Добре е казано, нали? Точка по точка in tertio prime[16] Darii[17] или по някой друг. Дявол го взел, беше време, когато смайвах света с разсъжденията си, а сега само бръщолевя и не мисля за нищо друго освен за хубаво винце и мека постеля, гърбът да е по-близо до огъня, търбухът — по-близо до трапезата и паницата — по-дълбочка.

Ах, domine, моля ви in nomine Patris et Spiritus sancti amen[18]: дайте ни камбаните и дано ви дадат здраве и ви запазят от зло и бог, и небесната царица, qui vivit et regnat per omnia secula seculorum, amen[19]. Кихи, каха, каха, кхаа!

Verum enim vero, quando quidem, dubio procul; edepol, quoniam ita certe, meus Deus fidus[20] град без камбани е като слепец без тояга, магаре без юлар и крава без хлопатар. Докато не ни върнете камбаните, ние няма да престанем да викаме след вас като слепец без тояга, да ревем като магаре без юлар и да мучим като крава без хлопатар.

Някакъв латинист, живеещ недалеко от градската болница, казал веднъж, цитирайки светския поет Тампон — грешка, извинете, Понтан[21], — че би желал самите камбани да бъдат направени от перушина, а звънчетата им от лисича опашка, защото иначе предизвиквали сътресение в мозъка му, когато съчинявал своите газопроизвеждащи стихове. Но правиха, струваха, въртяха го, сукаха го, докато накрая изкараха човека еретик, зер ние си калъпим еретици, както си калъпим фигурки от восък.

А сега, както казват: „Свидетелите са свободни!“ Valete et plaudite. Calepinus recensui[22]

[1] Добър ден (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Добър ден и на вас (лат.). — Б.пр. ↑

[3] … лондончани… брийските бордовчани. Във Франция действително съществуват градец Лондон и селце Бордо. ↑

[4] Господине (лат.). — Б.пр. ↑

[5] И мъдрият човек не се гнуси от тях (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Дайте кесаревото кесарю и богу божието. Тук е скрит заекът (лат.). — Б.пр. ↑

[7] В параклисчето… славно ще си погуляем, заклал съм прасенце, а имам и хубаво винце (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[8] За бога, дайте ни нашите камбани (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[9] Проповедна книга. — Б.пр. ↑

[10] Нуждаете ли се от опрощение? Ще го получите и при това даром (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[11] Господине, окамбанодетелствувай нас (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[12] Това е притежание на града (лат.). — Б.пр. ↑

[13] Който бе уподобен и сравнен с нея, виж псалм, не си спомням точно кой (лат.). — Б.пр. ↑

[14] Възхвала на Ахил (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[15] Всяка камбанена камбана, камбанствуваща камбанствено в камбанарията, припомня на камбанствуващите камбанене. В Париж има камбани, което трябва да се докаже (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[16] По третия модус, първа фигура (лат.). — Б.пр. ↑

[17] Названието на този модус. — Б.пр. ↑

[18] В името на отца и сина и светаго духа, амин (лат.). — Б.пр. ↑

[19] Които живеят и царуват над всички времена, амин (лат.). — Б.пр. ↑

[20] Сбор от наречия и съюзи — пародия на превзетия език на сорбонистите. — Б.пр. ↑

[21] Джовани Понтано (1426–1503) — италиански историк и поет, пишещ на латински. ↑

[22] Сбогом и ръкопляскайте. Аз, Калепино, завърших проверката (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XX
Как богословът отнесе сукното и как заведе дело срещу другите сорбонисти

Когато богословът завърши речта си, Понократ и Евдемон се закискаха така неудържимо, че щяха да пукнат от смях точно както Крас, виждайки магаре да яде бодили, или както Филемон, умрял, когато друго магаре изяло пред него приготвените за обяд смокини. След тях прихна да се смее и метр Ианотус и тримата продължиха да се превиват от смях и да се кикотят, при което не беше ясно кой по-силно се смее, докато най-после от очите им потекоха сълзи, тъй като сълзливата течност, предизвикана от силното сътресение на мозъчното вещество, се стече към очните нерви. Така те представляваха едновременно хераклитствуващия Демокрит и демокритствуващия Хераклит.

Като се насмяха на воля, Гаргантюа се посъветва с хората си как да постъпи. Понократ бе на мнение да напоят още веднъж този блестящ оратор и предвид на това, че ги беше забавлявал и разсмял повече от самия Сонжекрьо[1], да му дадат десетте педи наденици, упоменати във веселата му реч, чифт панталони, триста избрани цепеници, двайсет и пет бъчонки вино, легло с три реда гъша перушина и голяма паница, тоест онова, от което той по неговите думи се нуждаеше на стари години.

Всичко това му бе дадено начаса, с изключение на панталоните, тъй като Гаргантюа се съмняваше дали ще се намерят така бързо панталони по неговата мярка. Освен това той не знаеше какъв фасон ще се понрави на този оратор — а ла мартингал, напомнящ подвижен мост и улесняващ изхвърлянето на излишъците, или морски фасон, удобен при честото уриниране, или пък швейцарски, пригоден да държи благоутробието топло, а може би и с разрез отзад, за да не претоплят бъбреците. И ето защо той нареди вместо панталони да му дадат седем лакти черно сукно и три бяло платно за подплата. Цепениците отнесоха в дома му носачите, надениците и паницата — докторите на науката, а сукното пожела да отнесе сам метр Ианотус. Един от споменатите доктори, Жус Бандуй, забеляза, че за теолога това е непристойно и че не му приляга, и го посъветва да го предаде на когото и да било от тях.

— Ах ти, магаре с магаре! — извика Ианотус. — Не умееш да правиш изводи in modo et figura[2]. Ето за какво служат „Предположенията“ и Parva logicalia. Panus pro quo suponit?[3]

— Confuse et distributive[4] — отвърна Бандуй.

— Магаре! — ревна отново Ианотус. — Не те питам quo modo suponit, а pro quo[5]. Ясно е, магаре недно, че е pro tibiis meis[6]. Следователно сукното ще нося аз, egoment, sicut suppositum portat adpositium[7].

И той крадешком отнесе сукното, както някога стори Патлен. Ала въпросът не бе приключен с това: на пленарното заседание на Сорбоната старецът тържествено поиска панталоните и надениците, които решително му бяха отказани, тъй като според наличните сведения вече ги бе получил от Гаргантюа. Метр Ианотус възрази, че му били дадени gratis благодарение щедростта на Гаргантюа, което ни най-малко не ги освобождава от задължението им да изпълнят обещанията си. След всичко това накрая му казаха, че въпросът е решен справедливо и че той няма да получи нищо повече.

— Справедливо ли? — кипна Ианотус. — За каква справедливост говорите вие? Ах, проклети измамници и негодници! На земята няма по-лоши хора от вас! Познавам ви аз като петте пръста на ръката си. На краставичаря краставици ще продавате! Та нали заедно вършихме тези безобразия? Господ да ви убие! Но аз ще донеса на краля за страшните беззакония, които кроите и вършите тук, и нека чумата да ме порази, ако той не заповяда да ви изгорят живи като бугри[8], предатели, еретици и прелъстители, врагове на бога и на добродетелта!

За тези думи те заведоха дело срещу него, а той от своя страна успя да го отсрочи. Накъсо казано, процесът се проточи и продължава и до днес. Във всеки случай оттогава сорбонистите се заклеха да не се мият, а метр Ианотус и поддръжниците му се зарекоха да не се секнат, докато не бъде произнесена окончателната присъда.

В изпълнение на дадената клетва те и до ден-днешен продължават да бъдат мръсни и сополиви, тъй като съдът още не е разчепкал делото в неговите тънкости. Решението ще стане явно в най-близките гръцки календи, т.е. на куково лято, защото вие знаете, че съдиите са по-силни от самата природа и даже от собствените си закони. Така например съгласно парижкия кодекс единствен бог е властен да продължава каквото и да било до безконечност. Природата сама по себе си не създава нищо безсмъртно, защото на всичко сътворено на този свят от нея тя сама поставя предел и край: omnia orta cadunt[9] и т.н. Но чрез постоянното отлагане на делата тези заядливци ги правят и безконечни, и безсмъртни. По такъв начин те потвърждават истинността на думите на спартанеца Хилон, изрязани на Аполоновия храм в Делфи и превърнали се в поговорка за делфийците: нещастието е спътник на съдебните процеси, а тъжителите — на нещастниците, тъй като те по-скоро дочакват края на живота си, нежели края на процеса, който са възбудили.

[1] Сонжекрьо — сценичното име на Жан дьо л’Еспин — известен комически актьор, съвременник на Рабле. ↑

[2] По модус и фигура (лат.). — Б.пр. ↑

[3] „Малки логикалии“. Платното как се употребява? ↑

[4] — Безсистемно и от различни лица (лат.). — Б.пр. ↑

[5] По какъв начин се използува, а за какво (лат.). — Б.пр. ↑

[6] За моите крака (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Както субстанцията носи акциденцията (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Бугри — педерасти (фр.) — много употребявана ругатня по онова време. — Б.пр. ↑

[9] Всичко, що се ражда, е обречено на гибел (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXI
Обучението на Гаргантюа по програмата на софистките му наставници

Няколко дни след пристигането на Гаргантюа в Париж камбаните бяха поставени на мястото им и парижани, в знак на благодарност за тази великодушна постъпка, му предложиха да се грижат за неговата кобила, докогато пожелае, предложение, което той високо оцени, и те я откараха в Биерската гора. Предполагам, че днес вече няма да я намерите там.

Сега той намисли да се отдаде всецяло на учението под ръководството на Понократ, ала Понократ му заповяда засега да продължи да си работи постарому, за да разбере по какъв начин в продължение на толкова време някогашните му наставници го бяха направили толкова глупав, ограничен и непросветен.

Времето на Гаргантюа бе разпределено тъй, че обикновено се събуждаше между осем и девет часа, независимо от това дали се бе съмнало, или не — така му бяха предписали неговите учители-богослови, позовавайки се на думите на Давид: Vanum est vobis ante lucem surgere.[1]

Тогава, за да предизвика прилив на животински токове, той риташе, подскачаше и се търкаляше в леглото, а после се обличаше според сезона, но най-често надяваше широка и дълга дреха от груб влакнест плат, подплатена с лисича кожа; накрая се сресваше с гребена на Алмен[2], сиреч с четирите пръста и с палеца, тъй като учителите му казваха, че да се реши иначе, да се мие и въобще да полага грижи за чистотата си, ще рече напразно да си губи времето на този свят.

След всичко това той отиваше по нужда, пикаеше, плюеше, оригваше се, пърдеше, прозяваше се, храчеше, кашляше, хълцукаше, кихаше, секнеше се като същински архидякон и накрая закусваше, а на закуската, за да не се бои ни от хлад, ни от влага, му предлагаха тлъсти момици, сочни бифтеци, чудесна шунка, вкусна ярешка скара и дебели филии хляб, натопени в прочутата манастирска чорба.

Понократ му забелязваше, че не бива да се нахвърля на яденето още от леглото, без да е направил гимнастическите си упражнения. Но Гаргантюа възразяваше:

— Как? Та не се ли упражнявах достатъчно? Не се ли преметнах шест-седем пъти в леглото? Малко ли е това? Папа Александър по съвета на своя лекар евреин правеше същото и напук на завистниците доживя чак до смъртта си. Моите бивши учители казваха, че закуската подсилва паметта и ето защо сутрин те всякога пиеха първи. Така аз се чувствувам много добре, а и апетитът ми става все по-добър. Метр Тюбал ме учеше тъй, а той тук, в Париж, най-добре от всички се дипломира: работата, казваше той, не е в това да бягаш бързо, а по-рано да побегнеш; точно така — ако човек иска да се радва на добро здраве, не следва да пие, пие, пие безспир като патица — достатъчно е сутрин добре да си пийне. Unde versus[3]:

Беда е сутрин да не си доспиваш,

но сутрин е полезно да си пивваш.

Закусил както се полага, Гаргантюа отиваше на църква, а след него в огромен панер донасяха дебел, мазен, загънат в кожи молитвеник, тежащ заедно с мазните петна, с металическите закопчалки и пергаментите ни повече, ни по малко единайсет квинтала и шест фунта. В църквата Гаргантюа изслушваше от двайсет и шест до трийсет литургии. Междувременно пристигаше и неговият домашен свещеник, начучулен като папуняк и добре изплакнал устата си с гроздов сок. Заедно с Гаргантюа той измънкваше всички ектении и тъй старателно кълвеше божиите думи, че ни едно зрънце не падаше на земята.

Когато Гаргантюа излизаше от църква, пред него докарваха на талига, впрегната с волове, броеници от Сен-Клод, всяко зърно на които бе голямо колкото човешка глава; и разхождайки се из манастирските дворове, галерии и градини, той прочиташе толкова молитви, колкото не биха могли да прочетат шестнайсет отшелника.

После, с очи в книгата, ала, както казва смешникът[4], с ума в кухнята, започваше да учи, което не продължаваше и половин час.

Най-подир, напълнил пикалника догоре, той сядаше да обядва и тъй като по рождение си беше флегматичен, започваше с дузини бутове шунка, с пушени говежди езици, хайвер, наденици и други палещи на вино мезета.

Междувременно четирима от неговите хора в надпревара подхвърляха в устата му пълни лопати горчица, а той, за да облекчи бъбреците си, на един дъх изпиваше не мога ви кажа колко бяло винце.

И отново хапка и мръвка, хапка и мръвка — според сезона и според апетита, и преставаше да яде чак когато коремът му се надуеше като гайда.

Колкото до пиенето, то нямаше ни край, ни мяра, тъй като Гаргантюа считаше, че границите и запрещението за пияча се появяват в оня миг, когато подложките на пантофите му набъбнат с половин фут.

[1] Напразно е да ставаш преди светлината (лат). — Б.пр. ↑

[2] … гребена на Алмен… — Жак Алмен, френски теолог от началото на XVI в. ↑

[3] Откъдето стиховете (лат.). — Б.пр. ↑

[4] … както казва смешникът… — тоест смешникът от средновековната комедия „Евнухът“. ↑

Глава XXII
Игрите на Гаргантюа

След всичко това Гаргантюа измънкваше с натежал език само края на благодарствената молитва, плакнеше ръце във виното си, чоплеше с глиганово краче зъбите си, а после весело бъбреше със слугите. Тогава те разстилаха зеленото сукно, домъкваха купища карти, зарове и шахматни дъски и Гаргантюа започваше да играе:

на открити козове, | на който взел, той загубил,
на четири карти, | на едноцветни карти,
на голям шлем, | на мъжци,
на триумф, | на тарок,
на пикардийки, | на лисица,
на сто, | на пулове,
на нещастната, | на крави,
на измама, | на бяла дама,
на десетка, | на късмет,
на трийсет и едно, | на три пула,
на двойка и серия, | на таблици,
на триста, | на ник-нок,
на нещастния, | на марс,
на обърната карта, | на жаба,
на недоволния, | на трик-трак,
на ландскнехт, | на цели шахматни дъски,
на кукувица, | на малки шахматни дъски,
на пий-над-жок-фор, | на измама,
на женитба, | на дама,
на две карти, | на бабу,
на мнение, | на първо-второ,
на ножче, | на овнешка опашка,
на ключове, | на гоненица,
на открито каро, | на марсилски смокини,
на четни и нечетни, | на търсете крадеца,
на лице и опако, | на бий козела,
на куница, | на шейна,
на скъперник, | на закачалка;
на балон, | на продавам овес,
на обущар, | на раздухвам жарава,
на бухал, | на криеница,
на зайче, | на съдя живия и съдя мъртвия,
на тирлитантен, | на вземам ютиите от печката,
на прасенце, напред, | на пъдпъдъчета,
на сврака, | на ощипване,
на рогца, | на круша,
на биче, | на пимпомпе,
на кукумявка, | на триори,
на гъдел без смях, | на кръг,
на кълвене, | на прасе,
на разковаване на магарето, | на корем връз корем,
на дий, тръгвай, | на жумичка,
на дий, дий, | на метличка,
на сядам, | на диск,
на сляпа баба, | на ето ме,
на срамежливка, | на фук,
на гоненица, | на кегли,
на теглене на ръжена, | на кръг,
на панаирски карти, | на кон за Рим,
на кумичке, дай ми твоето чувалче, | на Анженар,
на волан, | на въртоглав,
на спирала, | на бреза,
на строшигърне, | на муха,
на по моя вина, | на му-му, биволе,
на въртележка, | на мнения,
на цветя, | на девет ръце,
на къса тояга, | на шапито,
на кришка-мишка, | на стари мостове,
на лотария, | на колен бриде,
на малък замък, | на обувка,
на редица, | на кокантен,
на бръмчило, | на колен майяр,
на ловджийски рог, | на мирлимофл,
на монах, | на полицай,
на побъркан, | на жаба,
на слисан, | на патерица,
на пиян, | на корнет,
на совалка, | на билбоке,
на камшиче, | на царица,
на метла, | на занаяти,
на свети Ком, кланям ти се, | на сеем овес,
на Сечко-Бечко, | на лакомец,
на сега е пост, | на мелница,
на раздвоен дъб, | на забранявам,
на крантав кон, | на кантар,
на вълча опашка, | на кукумявка,
на чукни ми носа, | на повален звяр,
на Гилмен, подай ми копието, | на по-високо, по-високо, стълбичко,
на люлка, | на хилаво прасенце,
на тринайсети, | на солен задник,
на гълъбче, | на падане,
на хоро буре, | на пикандо,
на скок с въже, | на главоблъсканица,
на скок с тояга, | на врана,
на смокиня, | на жерави,
на размажигорчица, | на чучулига

На воля отиграл, отвял и отсял през решето времето, Гаргантюа намираше за нужно и да си посръбне малко, тоест не повече от единайсет стакана, а след туй веднага да се изтегне на удобна скамейка или на хубава мека постеля и час-два да поспи като младенец.

Събуждайки се, той тръскаше уши в очакване на охладеното винце, което изпиваше с голямо удоволствие.

Понократ го упрекваше, че да се пие веднага след сън, е вредно за здравето.

— Така са живели светите отци — отвръщаше Гаргантюа. — А и моят сън по природа е такъв един солен, сякаш ям шунка през всичкото време, докато спя.

Най-подир от немай-къде Гаргантюа се досещаше и за уроците си и на първо място за молитвите. Но за да ги претупа по-неусетно, яхваше старата магарица, обслужвала вече девет крале, и като клатеше глава и мънкаше под носа си, отиваше да измъкне от мрежите заек.

На връщане се отбиваше в кухнята да види като какво месце се пече на ръжена.

А после вечеряше и, честна дума ви казвам, вечеряше отлично и нерядко канеше един или друг от съседите си, все добри почитатели на винцето; и той пиеше с тях, а те му разказваха истории и стари, и нови. Най-често го спохождаха сеньорите дьо Фу, дьо Гурвил, дьо Гриньо и дьо Марини.

След вечерята отново се появяваха хубавите дървени евангелия, т.е. дъските за дама, и тогава започваше неизменното едно, две, три или квит, или двойно — за по-кратко. Или пък отиваха да навидят момите и по пътя за там и по пътя за насам пиеха и хапваха, хапваха и пиеха. А после Гаргантюа си лягаше и спеше, без да шавне, до осем часа сутринта.

Глава XXIII
Как Гаргантюа бе обучаван по метода на Понократ така, че не губеше ни един час от деня

Като видя какъв неразумен живот водеше Гаргантюа, Понократ намисли да го превъзпита, но на първо време си затвори очите за грешките му, защото знаеше, че природата не понася безнаказано внезапните промени. И за да подхване работата както се полага, Понократ се обърна към един много начетен лекар на онова време, метр Теодор, с молба да вкара Гаргантюа в правия път. Метр Теодор препоръча на Гаргантюа антикирска чемерика и благодарение на това лекарство очисти мозъка му от всякакви скверни мисли. По същия начин Понократ накара Гаргантюа да забрави всичко, на което го бяха научили предишните му възпитатели, както правел Тимотей с ония от учениците си, които преди това били обучавани от други музиканти.

За да постигне целта си, Понократ въведе Гаргантюа в обществото на местните учени, в съревнование с които умът му укрепна, а желанието му да се учи поновому и да се образова се усили.

После му наложи такава програма, че Гаргантюа не само не губеше час от деня, а, напротив, всичкото свое време посвещаваше на учение и на други полезни занимания.

И така, Гаргантюа се събуждаше към четири часа сутринта. Докато разтриваха гърба му, той трябваше да изслуша няколко страници от Светото писание, които младият Анагност, родом от Баше, четеше на висок и ясен глас и с подобаващо за случая изражение. Съдържанието на прочетените глави изпълваше Гаргантюа с благоговение и любов към бога, когото той славеше и комуто се молеше, тъй като Светото писание откриваше пред него божието величие и неизречимата му мъдрост. После Гаргантюа се отправяше към отходното място, за да се освободи от екскрементите. Там наставникът повтаряше с него прочетеното и му обясняваше най-трудните и неясни пасажи. На връщане и двамата наблюдаваха небето, за да се уверят дали е такова, каквото бе вчера вечер, и определяха в какъв зодиак навлизаше сега слънцето и в какъв — луната.

След това го обличаха, решеха, парфюмираха, тъкмяха, гласяха и през това време му преповтаряха уроците от предишния ден. Сам той ги казваше наизуст и се стараеше да ги подкрепя с живи примери от човешкия живот; така те ставаха път към живо самопознание. Това продължаваше понякога два или три часа и обикновено свършваше, когато беше напълно готов. После в продължение на три часа той слушаше четене, след което излизаха на въздух и като обсъждаха прочетеното, тръгваха към Брак или към ливадите, дето играеха на топка, на лапта или на пил тригон, упражнявайки тялото, след като вече бяха упражнили ума.

В тези игри нямаше нищо принудително, защото ги изоставяха, когато поискваха, и обикновено спираха, щом се изпотяваха или уморяваха.

Тогава те енергично се разтриваха и избърсваха, подменяха ризите си и с бавна стъпка потегляха към дома, за да хвърлят поглед в кухнята, а после, в очакване на обяда, ясно и изразително си преповтаряха откъси, запаметени от последния урок.

Накрая идваше и господин Апетитът и всички навреме сядаха на трапезата.

В началото на обеда, преди още Гаргантюа да посегне към винцето, четяха някоя забавна история за чутовни дела. Ако тя се понравеше, четенето продължаваше и след това; ако ли пък не, всички започваха весело да бъбрят, като в първите месеци разговорите се въртяха главно около предимствата, особеностите, полезността и качествата на онова, което се сервираше на трапезата: хляба, виното, водата, солта, месото, рибата, плодовете, подправките, а така също и около начина на приготовляваните от тях ястия. Междувременно Гаргантюа изучи всички текстове досежно този въпрос от трудовете на Плиний, Атеней, Диоскорид, Юлий Полукс, Гален, Порфирий, Опиан, Полиб, Хелиодор, Аристотел, Елиан и други. За да подложат на проверка познанията си, сътрапезниците често поставяха на масата книги от гореупоменатите автори. И всичко това Гаргантюа усвои и запамети така безпогрешно, че в онова време не можеше да се намери един-единствен лекар, който да знае макар и половината от това, което знаеше той.

По-нататък разговорите се връщаха към сутрешния урок, а после, завършвайки обяда с обичайното сладко от дюли, Гаргантюа чистеше зъбите си с клечица от сакъзово дърво, изплакваше ръцете и очите си с прохладна вода и заедно със сътрапезниците си подхващаше хубави църковни песни за възхвала на божието велелепие и милосърдие. Подир грабваха картите, но не за игра, а за хиляди други остроумни забавления, основани изцяло на аритметиката.

Благодарение на това Гаргантюа се пристрасти към числата и всеки ден след обяд и след вечеря изучаваше аритметика с такова увлечение, с каквото някога играеше на дама и карти. В края на краищата той така добре я усвои теоретически и практически, че даже англичанинът Тунстал, автор на обширен труд върху аритметиката, бе принуден да признае, че в сравнение с Гаргантюа разбира от аритметика толкова, колкото от литературен немски.

И не само в аритметиката — Гаргантюа постигна успехи и в други математически науки, като геометрията и музиката[1]. В следобедната почивка те чертаеха хиляди забавни геометрически фигури и едновременно с това изучаваха астрономическите закони.

После дохождаше ред на песните, които те пееха на четири или пет гласа или с вариации върху една тема.

Колкото до музикалните инструменти, Гаргантюа се научи да свири на лютня, на спинет, на арфа, на немска флейта с девет клапи, на виола и на тромбон.

На подобни упражнения той посвещаваше не повече от час. За това време храносмилателният процес завършваше и Гаргантюа отиваше да облекчи стомаха си, след което в продължение на три или повече часа се отдаваше на главните си занимания, като повтаряше сутрешния урок по четене, четеше по-нататък и се учеше красиво и правилно да пише с антични и римски букви.

Едва тогава те излизаха навън, придружавани от младия туренски благородник, ездача Гимнаст, който посвещаваше Гаргантюа в тайните на ездаческото изкуство.

Сменяйки дрехите си, Гаргантюа възсядаше строеви кон, после тежковозен, после испански или арабски бегач или друг бързоходен и ту караше коня да препуска с всички сили, ту го заставяше да преодолява бариери, да прескача препятствия, внезапно да свива надясно, както и наляво.

При това той трошеше — но, моля, не копието (какво може да бъде по-глупаво на света от такава хвалба: „Строших десет копия на турнир или в боя.“ Че това ще стори всеки зидар!), не, чест и слава за тогова, който с едно само копие прониже десетина врагове! Със своето здраво, неогъваемо, стоманено копие Гаргантюа разбиваше врата, пробиваше брони, събаряше дървета, смъкваше от клон закачената за тази цел на него халка, отнасяше седло, ризница, желязна ръкавица. И всичко това той вършеше въоръжен от глава до пети.

А да скача и прави разни фокуси върху гърба на коня, по това той нямаше равен на себе си в цялата страна. Самият ферарски акробат в сравнение с него бе просто маймуна. Скачаше от кон на кон с необикновена лекота, без да докосва земята (такива коне наричаха акробатически), възсядаше ги с копие в ръка от двете страни и ги направляваше без поводи накъдето пожелаеше, което във военното изкуство има голямо значение.

В други дни грабваше секирата и я размахваше с такава сила и тъй стремително я въртеше в кръг, че можеше да мине за същински рицар, рицар-воин и рицар при турнири.

Служеше си майсторски с копие, с меч за две ръце, с дълга шпага, с испанска шпага, с широк и тесен кинжал, биеше се с броня и без броня, с обикновен щит или с малък кръгъл щит, запазващ само ръката.

Яхнал коня, той тръгваше на лов за елени, сръндаци, мечки, лопатари, глигани, зайци, яребици, фазани, дропли. Играеше на топка и еднакво ловко я подхвърляше и с крак, и с ръка. Бореше се, тичаше, скачаше, ала не на един крак и не по немски, защото Гимнаст казваше, че такива похвати са безполезни и ненужни във време на война, а с един скок прескачаше ров, прехвърляше ограда, пробягваше шест стъпки нагоре по отвесна стена и така достигаше прозорец на височината на копие.

Плуваше в дълбока вода на гърди, по гръб, настрана, с ръце и крака или само с крака; преплаваше Сена с книга в ръка, без да намокри ни една страница, а освен това, шавайки, държеше със зъби, като Юлий Цезар, наметалото си. После с една ръка и на един дъх доплуваше до лодката, а оттам отново се хвърляше с глава надолу във водата, стигаше дъното, провираше се между подводните скали, гмуркаше се в скалните пещери и във въртопите. След всичко това той поемаше лодката, управляваше я, караше я ту бързо, ту бавно по течението, срещу течението, спираше я посред шлюза, направляваше я с една ръка, докато с другата гребеше с голямо весло, опъваше платната, пълзеше по въжетата до мачтите, тичаше да изправи напречния прът, който ги крепеше, нагласяваше компаса, затягаше булините срещу вятъра, а накрая пипваше здраво кормилото.

Щом изскочеше от водата, мигновено хукваше по хълма и отново политаше надолу, катереше се по дърветата като котка, подскачаше от едно на друго като катерица, кършеше дебели клони като втори Милон[2]. С помощта на два хубаво наточени кинжала и на две островърхи и яки шила допълзяваше като плъх чак до покрива на къщата, а когато скачаше долу, присвиваше нозете си така, че всякога оставаше невредим.

Мяташе късо копие, железен щик, камък, дълго копие, алебарда, опъваше лък, сам, без чужда помощ, задвижваше обсадни арбалети, нарамваше кремъклийка, прицелваше се на стрелбището в картонена птица, стреляше отдолу нагоре, от горе на долу, напред, встрани и назад като партяните.

На върха на висока кула връзваха дълго до земята въже, по което Гаргантюа плъзваше нагоре, а после се спускаше надолу с такава бързина и с такава сигурност, с каквато вие не можете да пълзите и по най-равното поле.

Между две дървета поставяха дебела върлина и увиснал с ръце на нея, той се движеше назад и напред тъй бързо и тъй ловко, че вие и бежешком не бихте могли да го стигнете.

А за да развие гърдите и дробовете си, викаше колкото всички дяволи заедно. Веднъж сам аз бях свидетел как той, застанал на вратата Свети Виктор, викаше Евдемон и гласът му се чуваше чак в Монмартър. Даже Стентор[3] по време на Троянската война не е бил тъй гръмогласен.

За да укрепи сухожилията си, изляха по негово желание две огромни оловни тежести, всяка от по осем хиляди и седемстотин квинтала, които той наричаше гири. Гаргантюа ги поемаше от земята, по една във всяка ръка, и ги държеше неподвижно над главата си три четвърти час, че и повече, което издаваше невероятната му сила.

Играеше на лост с най-силните и тъй здраво заставаше на нозете си, че отстъпваше само пред най-смелите, и то ако им се отдадеше да го избутат от мястото му, както правел някога Милон, по примера на когото грабваше граната и приканваше желаещите да я изтръгнат от ръката му.

След така употребеното време масажираха, измиваха и преобличаха Гаргантюа и едва тогава той и другарите му поемаха бавно към дома; пътем те разглеждаха дърветата и растенията, сравняваха ги с онова, което пишеха за тях древните учени Теофраст, Диоскорид, Маринус, Плиний, Никандър, Макр и Гален, и се прибираха у дома си отрупани с всевъзможни треви и храсти, които поверяваха на младия паж Ризотом, натоварен да поддържа в изправност мотики, кирки, копачки, лопати, плевачки и други сечива, необходими за изрядна хербаризация.

Докато се подготвяше обядът, те си преповтаряха някои пасажи от прочетеното, а после сядаха на трапезата.

Забележете, че неговият обяд бе прост и скромен, защото ядеше, колкото да залъже стомаха си, но затова пък вечерята му бе обилна и разнообразна, тъй като тогава поглъщаше всичко необходимо за поддържане на организма си. Такъв е добрият хранителен режим, предписван от истинската и разумна медицина, макар куп невежи лекарчета, затъпели в софистките кабинети, да препоръчват обратното.

По време на вечерята те продължаваха обедния урок, докато им дотегнеше; останалото време посвещаваха на полезни и приятни разговори.

След прочитане на благодарствената молитва пееха и свиреха на благозвучни инструменти или се отдаваха на ония дребни удоволствия, каквито предлагат картите, ашиците и заровете. И продължаваха да си хапват и се забавляват до късна доба, след което отиваха да спят. Понякога навестяваха учени или пътешественици, кръстосвали света и видели много страни.

Към полунощ, преди сън, се отправяха към най-откритото място в дома, съзерцаваха звездния небосвод и наблюдаваха кометите, ако имаше такива, или положението, разположението, съчетанията и съвпаденията на небесните светила.

После, придържайки се към способа на питагорейците, Гаргантюа разказваше на наставника си накратко всичко, което бе прочел, видял, научил, сторил и чул през деня.

Накрая се молеха на бога-творец, засвидетелствуваха му любовта и вярата си, славеха безкрайната му доброта и като му благодаряха за миналото, предоставяха се на божественото му милосърдие за в бъдещето.

След всичко това те лягаха да спят.

[1] … и в други математически науки, като геометрията и музиката. — В древните и в средните векове учението за музикалната хармония се е разглеждало като част от математическите науки. ↑

[2] Милон — Милон Кротонски, знаменит гръцки атлет от VI в. пр.н.е. ↑

[3] Стентор — един от героите на „Илиада“, притежаващ могъщ глас. ↑

Глава XXIV
Как Гаргантюа използуваше времето си в дъждовни дни

В дъждовни и мрачни дни прекарваха времето до обяд както обикновено с тази само разлика, че запалваха буен и весел огън, за да поскършат хладния въздух. Но след обяд, вместо да се отдадат на обичайните гимнастически упражнения, те оставаха в къщи и в желанието си да съчетаят полезното с приятното, събираха сено, режеха и цепеха дърва, чукаха в плевника зърното. После се занимаваха с живопис и скулптура или подхващаха старинната игра дама, както я описва Леоник[1] и чийто любител е нашият добър приятел Ласкарис[2]. По време на играта си припомняха пасажи от древни автори, дето се намеква за нея или за други подобни игри.

Освен всичко това те често наблюдаваха как изливат метали или как отливат артилерийски оръдия, посещаваха каменоделци, бижутери и шлифовачи на скъпоценни камъни, алхимици и монетосекачи, тапицери, тъкачи, майстори на кадифета, часовникари, стъклари, печатари, органисти, бояджии и разни други занаятчии и като даваха всекиму нещо за почерпка, успяваха да изучат занаятите и да се запознаят с всички изобретения в тази област.

Присъствуваха на публични беседи, на тържествени церемонии, на състезания по реторика, слушаха пледоарии на знаменити адвокати и проповеди на свещеници.

Посещаваха зали и помещения за фехтовка и там Гаргантюа се състезаваше с майсторите и на дело им показваше, че владее всички родове оръжие не по-лошо, а може би и по-добре от тях.

Вместо да съставят хербарии, те навестяваха дрогисти, билкари, аптекари и с голямо внимание изучаваха плодовете, корените, листата, смолата, семената, чуждоземните маслодайни, както и начините на тяхното преработване.

Спохождаха и акробати, жонгльори и фокусници, при което Гаргантюа следеше техните движения, хватки и дяволии, вслушваше се в своеобразния им и живописен език и особено в брътвежа на пикардийските шонийци, родени сладкодумци и изкусни шарлатани.

Когато след всичко това се прибираха да вечерят, те се задоволяваха с по-малко, отколкото в други дни, и предпочитаха сухо, постало месо, за да обезвредят влиянието на влажния въздух, който дишаше тялото, лишено от освежителното въздействие на обичайните, ежедневни упражнения.

Така бе възпитаван Гаргантюа, засвидетелствуващ всеки ден все по-големи успехи и извличащ естествено от ежедневните упражнения всичката полза, която може да извлече съобразителният според възрастта си юноша; отначало тези упражнения му се сториха трудни, но с течение на времето станаха толкова приятни, леки и занимателни, че по-скоро напомняха кралски забавления, нежели ученически занятия.

Покрай всичко това Понократ, за да позволи на Гаргантюа да си отдъхне от силното умствено напрежение, веднъж в месеца избираше ясен и безоблачен ден, когато отрано напущаха града и се отправяха към Жантили, Булон, Монруж, Пон-Шарантон, Ване или към Сен-Клу. Там те пируваха и се веселяха на воля, шегуваха се, забавляваха се, пиеха до насита, играеха, пееха, танцуваха, търкаляха се на меката трева, тършуваха из птичи гнезда, ловяха пъдпъдъци, жаби, раци.

Но макар без книги и без учение, и този ден не протичаше без полза за тях: полегнали на зелената морава, те си преповтаряха наизуст някои хубави стихове от Вергилиевите „Георгики“, от Хезиод, от Полициановата „Рустика“, съчиняваха на латински шеговити епиграми, а после ги превеждаха на френски във форма на рондо или балада.

По време на тези пиршества те отделяха водата от разреденото вино с помощта на бръшлянова тръбичка, както ни учат Плиний и Катон в De re rust[3], наливаха вино в каца с вода, а после го изсмукваха с фунийка, преливаха вода от един съд в друг или майсторяха малки автоматически приспособления, т.е. уреди, които се задвижваха от само себе си.

[1] Леоник — италианският хуманист Николо Леонико Томео. ↑

[2] Ласкарис Йоан (1445–1535) — крупен гръцки учен от епохата на Възраждането. След падането на Константинопол живял на Запад и дълги години бил на служба при френските крале. ↑

[3] „За селското стопанство“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXV
Как между лерненските пекари[1] и поданиците на Гаргантюа възникна голям спор, който доведе до кръвопролитни войни

В това време или по-точно казано, в началото на есента, когато в родината на Гаргантюа започваше гроздобер, местните овчари пазеха лозята и най-вече гледаха скорците да не кълват гроздето.

Тъкмо тогава по големия път за града лерненските пекари караха десетина или дванайсетина коли питки. Гореупоменатите овчари вежливо ги помолиха да им продадат питки на пазарна цена. А вие трябва да знаете, че за хора, страдащи от запек, грозде с прясна питка е наистина божествена храна, особено „пино“, „фиер“, „мюскадо“, „бикан“ или „фуарар“; тази храна така им разслабва стомаха, че те понякога не успяват да дотичат до отходното място и затова ги наричат „гроздоберски търчила“.

Пекарите не пожелаха и да чуят молбата им и което бе по-лошо, обидиха ги жестоко, като ги нарекоха нехранимайковци, щръбльовци, червенокоси маймуни, безделници, лицемери, простаци, обесници, лентяи, плюскала, лакомци, лукавци, поразници, негодници, скитници, блюдолизци, фанфарони, развратници, крадци, ленивци, дебелаци, ахмаци, скудоумци, вагабонти, кучета, будали, говежди фъшкии и накрая добавиха, че не им се полага да ядат такива меки и вкусни питки и че трябва да се задоволят с твърдия, черен хляб и с кюспените погачи.

В отговор на това оскърбление един от овчарите, на име Фрожие, младеж почтен и достоен, кротко забеляза:

— Откога сте станали толкова свадливи? Хай да му се не види! Беше време, когато ни ги продавахте на драго сърце, а сега не желаете. Това не са добросъседски обноски, ние не постъпваме така, когато идвате тук да купувате хубавата ни пшеница, от която правите вашите питки и вашия хляб. А ние даже искахме да ви дадем за тях грозде даром. Не, кълна се в света Богородица, вие ще се разкайвате! И не се заричайте — все за нещо ще ви дотрябваме. Тогава и ние ще постъпим с вас така — хубаво да знаете!

А ето как му отвърна Марке, великият жезлоносец на сдружението на пекарите:

— Какво си се надул като петел тази сутрин, сигурно вчера вечер си клъвнал повечко просо! Я ела сам, ела сам да ти дам питки!

Не подозирайки нищо, доверчивият Фрожие пристъпи към него и измъкна от пояса си монета, уверен, че Марке ще му продаде питки. Вместо това той така силно го шибна с камшик по краката, че те мигновено се покриха с червени бразди. Марке се опита да офейка, но Фрожие с всички сили извика: „Дръжте убиеца“, запрати по него дебелата тояга, която държеше под мишница, и го улучи право в шева на челната кост над дясната слепоочна артерия така, че Марке се сгромоляса полумъртъв от кобилата си.

В това време ратаите, които брулеха орехи някъде наблизо, дотичаха с дългите си върлини и зашибаха пекарите като недоузряла ръж. Дочули виковете на Фрожие, други овчари и овчарки грабнаха прашки и ластици и започнаха да ги обсипват с град от камъни. В края на краищата ги настигнаха и взеха от тях около четири-пет дузини питки. И то се знае, заплатиха си ги на обичайната цена и не стига това, ами им придадоха даром стотина ореха и три коша бяло грозде.

Пекарите помогнаха на тежко ранения Марке да възседне кобилата си и после отново потеглиха на път, но не към Парили, а обратно, към Лерне, заканвайки се високо на сьойските и синейските воловари, ратаи и овчари.

А нашите овчари и овчарки ядоха до насита питки и сладко грозде и се веселиха под звуците на благозвучната гайда, смеейки се на горките пекари, на които този ден не им провървя, защото, види се, сутринта бяха станали с левия крак. Колкото до Фрожие, те така старателно промиха със сок от кучешко грозде раните на краката му, че той тозчас оздравя.

[1] … лерненските пекари… — Лерне — село, близо до Шинон. ↑

Глава XXVI
Как жителите на Лерне по заповед на своя цар Пикрошол[1] нападнаха из засада овчарите на Гаргантюа

Завърнали се в Лерне, пекарите, ни яли, ни пили, отидоха право в Капитолий и там пред своя цар Пикрошол, трети поред с това име, разправиха патилата си от игла до конец, показаха му изпочупените кошове, смачканите шапки, разкъсаните дрехи, разграбените питки и най-вече тежко ранения Марке и накрая заявиха, че всичко това е дело на овчарите и ратаите на Грангузие, които ги нападнали на големия път за Сьойи.

Като чу този разказ, Пикрошол побесня от гняв и без да запита защо и как се бе случило това, нареди на управители и подуправители да оповестят из цялата страна, че ще обеси всеки, който до обяд не се представи въоръжен на големия площад пред двореца.

В потвърждение на тази заповед той повели да бият барабани в околността на града, а докато приготвяха обяда му, сам се разпореди да поставят на лафети всички оръдия, да издигнат знамена и хоругви и да осигурят военни снаряжения и провизии за всеки боец.

На обяд, между два залъка, кралят подписа всички назначения. По негово решение сеньор Хищников пое командуването на авангарда, възлизащ на шестнайсет хиляди и четиринайсет стрелци и трийсет и пет хиляди и единайсет доброволци.

Началникът на дворцовите конюшни Фанфарон бе придаден към артилерията, която разполагаше с деветстотин и четиринайсет тежки медни оръдия, обикновени и двойни топове, серпантини, кулеврини, стенобитни машини, фокони, мортири, спирали и други оръдия. Ариергардът бе поверен на херцог Грабежов. Командуването на главните сили пое сам кралят, заобиколен от принцовете в кралството му.

Когато войската бе малко или повече приведена в боен ред, решиха, преди да тръгнат в поход, да изпратят под командуването на капитан Развейпрахов един отряд от леката кавалерия с около триста човека, за да обследва местността и провери няма ли някъде засада. Щателното разузнаване установи, че наоколо цари тишина и спокойствие и че не се забелязва струпване на войскови части.

При тази новина Пикрошол заповяда всички да застанат под знамената начаса.

И ето, без ред, без строй Пикрошоловите пълчища се юрнаха напред, помитайки и затривайки всичко по своя път, без да жалят ни богат, ни беден, ни храм, ни дом. Гонеха волове, крави, бичета, телета, юници, агнета, овни, кози, пръчове, кокошки, петли, пилета, гъски, гъсоци, патки, свини, нерези, прасенца, брулеха орехите, обираха гроздето, изтръгваха лозята, събаряха всички плодове от дърветата. Грабеха и крадяха наляво и надясно и навсякъде всяваха такава бъркотия и такъв страх, че не се намери никой, който да им окаже съпротива. Всички се уповаваха на великодушието на победителите и ги молеха да се отнасят по-човешки към тях, да не забравят, че поданиците на Грангузие всякога са били добри и отзивчиви съседи и че никога не са ги ощетявали, нито оскърбявали, за да бъдат днес така жестоко оскърбявани. „О, това не ще ви се размине, казваха те, и рано или късно бог ще ви накаже.“

Напразно! На всички тези молби те не обръщаха никакво внимание и си знаеха само своето: „Ще ви научим ние как се ядат питки!“

[1] Пикрошол — от гр. „пикрос“ — горчив, и „холе“ — жлъч. ↑

Глава XXVII
Как един монах от Сьойи спаси от враговете манастирското лозе

Така, като буйствуваха, безчинствуваха, обираха и плячкосваха, те стигнаха в Сьойи, ограбиха мъже и жени и задигнаха всичко, което им попадна подръка. И нищо не счетоха за прекалено тежко, нито за прекалено голямо.

Тогава почти във всеки дом вилнееше чума, ала злосторниците проникваха навсякъде и отмъкваха всичката покъщнина и никой от тях не се зарази. Това наистина е удивително, защото свещеници, викарии, проповедници, лекари, хирурзи и аптекари, които отиваха да навестяват, лекуват, изповядват и причестяват болните, се заразяваха и до един умираха, а на тези дяволски разбойници и убийци и косъм не падаше от главата.

Как да си обясним този факт, господа? Моля, помислете по това!

Като оплячкосаха града, те се втурнаха с неописуема глъч и врява към абатството, но го намериха заключено. Тогава главните сили продължиха напред, към Ведския брод, а седем отряда пехотинци и двеста копиеносци останаха по местата си, за да разбият оградата на лозето и опропастят всичкия плод.

Горките монаси не знаеха на кой светец да се молят, но за всеки случай започнаха да звънят ad capitulum capitulantes[1]. На този съвет те решиха да устроят тържествена процесия, а така също и молебен с четене на молитви contra hostium insidias[2] и с хубави песнопения pro pace[3].

По това време в абатството имаше един монах, на име брат Жан Зъботрошача, млад, благороден, привлекателен, весел, сръчен, храбър, дръзновен, решителен, висок, слаб, надарен с голям нос, гръмогласен, способен да претупва молитвите, да пришпорва литургиите и избарабанва вечерните — с една дума, истински монах, ако въобще има монаси, откак монашеският свят омонашествува монашеството; и на всичко отгоре познаваше молитвеника като петте пръста на ръката си.

Същият този монах дочу подозрителния шум откъм двора и мигом изскочи навън да разбере какво става; като видя злосторниците да обират гроздето и да лишават по този начин манастира от целогодишния му запас вино, той изтича зад олтара, дето другите монаси, вцепенени като леяри, загубили ума и дума при вида на потрошените си камбани, пееха:

— I-im-pe-e-e-e-e-tu-um I-ini-co-o-o-o-o-o-ru-um.[4]

— Хубаво си лаете, боже прости ми — захвана той, — но чини ми се, че е по-добре да запеете: „Сбогом, кошници, гроздоберът е приключен!“ Всички дяволи да ме вземат, ако разбойниците вече не са влезли в лозето и не скубят и грозде, и лози така, че, ей богу, до четири години зрънце няма да чопнем в него. Ах, господи, какво ще пием оттук нататък ние, злочестите? Милостиви боже, da mihi potum[5]!

Тогава манастирският настоятел каза:

— Какво търси тук този пияница? Я го отведете в тъмницата! Как смее да нарушава богослужението!

— Ами винослужението? — възрази монахът. — Нали и него не бива да нарушаваме! Ето самият вие, отец настоятелю, обичате да си посръбвате, и то от най-хубавото, както подобава на всеки приличен човек. Ни един благороден човек не ненавижда виното — такава апофтегма[6] съществува между нас, монасите. Колкото до вашите песнопения, боже прости ми, сега съвсем не ни е до тях. Защо по жътва и по гроздобер четем кратки молитви, а зиме и по коледни пости — дълги? Покойният брат Масе Пелос, бог да го прости, ревностен поддръжник на благочестието (да пукна, ако лъжа), ми казваше, доколкото си спомням, така: лете и есенес прибираме гроздето и си правим виното, а зимъс си го пием. Слушайте, хора, вие, които тайно и явно обичате виното! Тръгвайте след мен ради бога! И нека свети Антоновият огън ме изгори, ако дам капчица вино на ония, които не помогнат да спасим лозето. Майчице пресвята, та това е църковно имущество! А, не и не, дявол го взел! Свети Тома Английски пожела да умре за него. Дали и аз няма да стана светец, ако днес река да умра! Но я по-добре да не умирам, ами да накарам други да умрат вместо мене.

С тези думи монахът смъкна расото и награби дългата като копие дръжка на манастирския кръст, издялана от сърцевината на крушово дърво и изписана тук-там с полуизтрити вече лилии. После метна расото през рамо, изтича навън по подрасник и започна наляво и надясно да млати враговете, а те, изоставили напълно боевия ред, без знамена, без тръбач и барабанчик, шареха надлъж и шир из лозето и тъпчеха с грозде тромпети и изтърбушени барабани — с една дума, пладнешки хайдути и обирджии. Но монахът, връхлетял изневиделица, продължи да ги налага с такава сила, че изпотрепа сума ти народ, удряйки дето и както завърне като същински фехтовач от старата гвардия.

На едни пръскаше мозъка, на други кършеше ръцете и краката, на трети извиваше вратните прешлени, на четвърти смазваше слабините, на едного разбиваше носа, на друг изпорязваше лицето, разглобяваше челюстите, изкъртваше зъбите, трошеше ключиците, навяхваше бедрата, измъкваше ставите.

Ако някой хукнеше да се скрие в лозето, той го шибваше по гърба и като на куче му премазваше слабините.

Ако друг понечеше да избяга, той тозчас го фраскаше по шева на теменната кост и разбиваше черепа му на парчета.

Ако друг полазеше по дърво, считайки, че там е в безопасност, догонваше го и забиваше тоягата си право в задника му.

Ако стар негов познайник викнеше: „Ей, брат Жан, приятелю мой, брат Жан, предавам се!“, отвръщаше му: „От немай-къде. А сега предай душата си на дяволите!“ После го халосваше по главата и му светеше маслото.

Ако се намереше смелчага да му се опъне, налагаше го с яките си мишци и с прав удар в гърдите разбиваше и гръдната му кост, и сърцето. А когото не смогнеше да бодне под реброто, изкормваше го, та и окото му не мигваше, и оня тутакси предаваше богу дух. На едни забиваше в пъпа тоягата си и карантията им мигновено изскачаше навън, други мушкаше в задника и им разкъсваше дебелото черво. С една дума, потресаващо зрелище — най-ужасното, каквото някога светът е виждал.

Едни призоваваха света Варвара.

Други — свети Георги.

Трети — света Нитуш.

Четвърти — Кюноската света Богородица! Лоретската! Благовестителката! Ленуйската! Ривиерската!

Едни поверяваха съдбата си на свети Яков.

Други на свещената шамберийска плащаница, която след три месеци изгоря така, че и помен не остана от нея.

Трети на кадуинската плащаница.

Четвърти на свети Йоан Анжели.

Пети на свети Евтропи Ксентски, свети Мексъм Шинонски, свети Мартин Кандски, свети Клавдий Синейски, жаварзейските реликви и на хиляди други по-дребни светии.

Едни умираха, без да говорят, други говореха, без да умират, трети умираха и говореха, четвърти говореха и умираха. А имаше и правоверни, които с все гърло викаха: „Изповедник! Изповедник! Confiteor! Miserere! In manus!“[7]

Нещастниците крещяха така силно, че всички братя, воглаве с настоятеля, хукнаха навън презглава; като ги видяха натъркаляни из лозето да пъшкат и стенат така, някои от братята се втурнаха да ги изповядват. Докато те си губеха времето с това, младите послушници изтичаха при брат Жан и го запитаха с какво могат да му бъдат полезни. Той им отговори, че трябва само да досмажат повалените на земята. Тогава послушниците метнаха дългополите си раса върху най-близката лоза и се заловиха да довършват ония, които той бе ранил смъртоносно. И знаете ли с какво оръжие? С хубави джобни ножчета, с каквито децата в нашия край лющят зелените орехи.

Междувременно брат Жан отново полетя, напред с тояга в ръка и като събаряше всичко живо пред себе си, стигна до пробива, който врагът бе успял да направи в стената. А послушниците помъкнаха към килиите си знамена и хоругви с намерение да ги нацепят за партенки.

Когато изповяданите се опитаха да се изскубнат през пробива, брат Жан ги повали на земята и им рече:

— Изповядани, покаяни и получили опрощение на греховете си — заминавайте за рая, пътят за там, прав като сърп, не е по-лош от пътя за Фе.

И тъй, благодарение на неговата смелост неприятелите, проникнали в манастирското лозе, бяха унищожени до крак. И не мислете, че се касаеше до шепа хора, а до армия от тринайсет хиляди шестстотин двайсет и двама човека, без да се броят жените и децата.

Даже отшелникът Можие, за когото се говори в „Деянията на четирите сина на Емона“[8], тръгвайки с тоягата си на поход срещу сарацините, не е показал такава храброст, каквато нашият монах с дръжката на монашеския кръст в битката с враговете.

[1] Към капитула капитулантите (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Против вражеските домогвания (лат.). — Б.пр. ↑

[3] За мир (лат.). — Б.пр. ↑

[4] В слава на мира (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Дай ми питие! (лат.) — Б.пр. ↑

[6] Апофтегма — изречение (гр.). ↑

[7] Покайвам се! Помилвай! В ръцете (твои предавам душата си)! (лат.) — Б.пр. ↑

[8] „Деянията на четирите сина на Емона“ — една от най-известните героически поеми на Френското средновековие. ↑

Глава XXVIII
Как Пикрошол превзе с пристъп Ларош-Клермо и колко тежко и мъчително бе за Грангузие да предприеме война

Докато монахът, както вече разказахме, се сражаваше срещу злосторниците, нахълтали в манастирското лозе, Пикрошол прегази с войските си Ведския брод и стъпи в Ларош-Клермо, без да срещне каквато и да било съпротива. И тъй като вече се стъмняваше, реши да се разположи тук със своите хора, за да поукроти гнева си.

Рано сутринта Пикрошол превзе с пристъп градските стени и крепостта, организира защитата й и я снабди с бойни припаси, решил да се установи именно тук, в случай че го обсадят, тъй като както с извършените укрепителни работи, така и с естественото си разположение и местонахождение, крепостта представляваше най-благоприятна отбранителна позиция.

Но да го оставим засега тук и да се върнем в Париж, при нашия добър Гаргантюа, който от сутрин до вечер изучава полезните науки, редувайки умствени занимания с атлетически упражнения, и при неговия баща, добрия старец Грангузие; той се грее след вечеря на буйния и весел огън, чертаейки по стените на огнището с обгорелия край на дилафа, и докато кестените се пекат в жаравата, разказва на жена си и на домашните си за доброто старо време.

Точно в тази минута при него дотича един от пазачите на лозята, на име Пило, и му разказа от игла до конец за злодеянията и безчинствата на крал Пикрошол и как бе ограбил, разорил и опустошил цялата страна с изключение на сьойското лозе, което брат Жан Зъботрошача, за своя чест и слава, бе спасил. И добави, че засега упоменатият крал се намира в Ларош-Клермо, дето трескаво се укрепява със своите хора.

— Уви! Уви! — въздъхна Грангузие. — Що значи това, добри ми хора? Сън или истина е туй, що ми казвате? Пикрошол, стар всегдашен мой приятел, свързан с мен с кръвни и с родствени връзки, ме напада! Кой го подтиква към това? Кой го подстрекава? Кой го надъхва? Кой му дава такъв съвет? Ох, ох, ох, ох, ох! Боже, спасителю мой, помогни ми, просвети ме, научи ме какво да сторя! Под страх да загубя благоволението ти, кълна ти се, че никога никакви огорчения не съм му причинявал, поданиците му никога не съм предизвиквал и земите му никога не съм ограбвал. Напротив, помагал съм му и с хора, и с пари, и с влияние и всякога съм се старал да му бъда полезен със съвети… Не, сигурно лукавият го е оплел в мрежите си, щом ме наскърбява така! Добри ми боже, ти си всевиждащ и справедлив — от тебе никой нищо не може да скрие. Ако той е изгубил ума си и ти ми го изпращаш тук да го вразумя, дай ми сили и умение по мирен път да го поставя в подчинение на святата ти воля. Ох, ох, ох! Добри хора, приятели мои и мои верни слуги! Ще бъда ли принуден да ви дотягам с молбите си за помощ? Уви! На стари години аз само от спокойствие се нуждаех и цял живот съм ратувал само за мир. Но, види се, дошло е време и за мен да надяна броня върху старите си уморени и слаби плещи и да грабна с треперещата си ръка копието и боздугана, за да защитя и спася злочестите си поданици. Така ми подсказва здравият смисъл, тъй като от техния труд живеем и аз, и моите деца, и цялото мое домочадие.

И при все това аз няма да предприема война, докато не сторя опит да спася мира с всички мирни способи и средства. Такова е моето решение.

Тогава той свика военния съвет, дето изложи работата тъй, както си беше. И решиха да изпратят при Пикрошол разумни мъже, за да узнаят поради каква причина се бе разгневил така внезапно и бе нахълтал в земи, над които нямаше никакви права. Освен това решено бе да повикат Гаргантюа и приближените му, за да поемат защитата на отечеството и го избавят от тази беда. Грангузие се съгласи с всичко и даде съответни нареждания, а сам веднага изпроводи слугата си, някакъв баск, да намери час по-скоро Гаргантюа, комуто написа следното писмо:

Глава XXIX
Какво пишеше Грангузие на Гаргантюа

„Ти така прилежно се учиш, че аз дълго още не бих те извел от това състояние на философски покой, ако приятели и съюзници, в които имах доверие, не бяха се одързостили да ме лишат на стари години от спокойствие. Но щом съдбата е поискала да бъда измамен тъкмо от ония, в които вярвах безпределно, аз съм принуден да те извикам днес, за да защитиш своите поданици и имуществата, които ти принадлежат по силата на естественото право.

Защото както защитното оръжие се оказва слабо вън, ако в дома няма сговор, така и учението е безплодно и съветите безполезни, ако те не бъдат своевременно претворени в живота.

Моите намерения са не да разпалвам вражди, а да ги умиротворявам, не да нападам, а да се отбранявам, не да воювам, а да защищавам верните мои поданици и бащините ми земи, в които Пикрошол нахълта без всякакъв повод и основание и дето продължава да вилнее и върши безчинства, каквито свободолюбивите люде не могат да понасят.

Аз счетох за свой дълг да обуздая гнева на тиранина, да му предложа всичко, което би могло да го задоволи, и вече неведнъж изпращах при него добронамерени хора да разберат какво, как и кой го е оскърбил. Ала той упорито отхвърляше моите мирни предложения и продължава да действува, както намери за добре. От това разбирам, че всевечният го е изоставил на собствения му разум и воля, а волята човешка не може да не бъде зла, когато не е ръководена от бога, и че ми го изпраща по този нелеп начин, за да пробудя в него съвестта и му възвърна съзнанието за дълг.

И тъй, многообични ми сине, тръгни веднага след прочитане на настоящето. Ела да помогнеш не само на мен (синовното ти чувство те задължава да сториш това), а и на твоите поданици, които ти трябва да защитиш и спасиш. Ние ще постигнем целта си, ако приключим войната без кръвопролития, ако с разумни средства, с военни тънкости и хитрости спасим всички люде и ги върнем възрадвани по домовете им.

Мирът господен да пребъде в душата ти, скъпи ми сине!

Поздрави от мен Понократ, Гимнаст и Евдемон.

20 септември

Твой баща Грангузие“

Глава XXX
Как Улрих Гале бе изпратен при Пикрошол

След като продиктуваха и подписаха писмата, Грангузие нареди на управителя на своята канцелария Улрих Гале, човек мъдър и разумен, чиито здрав разсъдък и благонамерение бе изпитал при разрешаване на редица трудни задачи, да отиде при Пикрошол и му изложи всичко, за което бе говорено на съвета.

Добрият Гале тозчас тръгна на път и когато преминаваше Ведския брод, запита мелничаря къде се намира Пикрошол. Мелничарят му отвърна, че хората на Пикрошол обрали дома му до шушка, че после се оттеглили в Ларош-Клермо и че не го съветва да продължи по-нататък, а то, попадне ли в засада, жестокостта на враговете е безгранична.

Улрих Гале повярва на това и пренощува у мелничаря.

На сутринта той бе вече пред вратата на замъка и известявайки с тръба за пристигането си, помоли пазачите му да го пуснат при краля, за да му поговори за негово добро.

Кралят, комуто доложиха молбата му, не разреши да го пуснат при него, а сам надникна от високата стена и запита пратеника: „Какво има? Какво искаш да ми кажеш?“

Тогава пратеникът произнесе следната реч:

Глава XXXI
Речта, произнесена от Гале пред Пикрошол

— Няма по-сериозен повод за огорчение от този, когато на човек, който с право е очаквал признателност и благоразположение, се причиняват неприятности и грижи. И не без основание (макар това да не е разумно) мнозина, предпочитайки да умрат, нежели да понесат подобна несправедливост, която не могат да отстранят ни със сила, ни по какъвто и да е било друг начин, доброволно посягат на живота си.

Не е учудващо следователно, че твоето бясно нахълтване в страната смути и наскърби моя господар, крал Грангузие. Учудващо би било, ако не го вълнуваха чудовищните беззакония, извършени от теб и от твоите хора в неговите земи, беззакония, нечувани по своята безчовечност, които го карат да страда дълбоко, тъй като той всякога бащински е обичал своите поданици. Доколкото обаче мога да съдя, дваж по-мъчителна за него е мисълта, че всички тези злодеяния и неправди са причинявани именно от теб и от твоите хора, тъй като и ти, и дедите ти от памтивека сте живели в сговор както с него, така и с неговите праотци, и тази несмущавана до днес дружба вие пазехте и поддържахте като светиня така, че не само той и поданиците му, но и чуждите народи, като например поатинци, бретонци, мансонци, както и живущите оттатък Канарските острови и града на Изабела[1], считаха за по-лесно да сринат небосвода, а преизподнята да въздигнат до небесата, нежели да разрушат този толкова опасен за тях ваш съюз, и не се осмеляваха да предизвикат, разгневят или ощетят едного от вас от страх да не навлекат върху себе си гнева на другия.

И нещо повече. Слухът за тази свещена дружба изпълни поднебесните простори дотолкова, че сред народите, населяващи днес континента и океанските острови, не ще се намерят такива, които да не считат за чест приемането им в този съюз при условия, продиктувани от вас самите, и които да не тачат неприкосновеността на вашите обединени държави както тая на собствените си земи и владения. Така че светът не помни владетел или съюз на владетели, които в самонадеяността си да се е осмелил да посегне не само на вашите земи, но и на земите на съюзниците ви. И ако при все това някой замислеше да извърши нападение, достатъчно бе да се произнесе само вашето име и названието на вашия съюз, за да се откаже тозчас от замислите си.

Какъв бяс те кара да нарушаваш днес всяка договореност, да потъпкваш всяко приятелство, да престъпваш всяко право, да нахълтваш като враг в земите на приятеля си, без някога да си бил ощетяван, предизвикван или оскърбяван от него или от хората му? Къде е верността? Къде е законът? Къде е разумът? Къде е човечността? Къде е страхът от бога? Мислиш ли, че можеш да скриеш тези злодеяния от небесните духове и от всевишния, който въздава правда всекиму според делата? Ако мислиш така, ти се мамиш, защото от своя съд никой не може да избяга.

Предопределение на съдбата или влияние на небесно съзвездие е това, което иска да сложи край на твоето благополучие и спокойствие? Вярно е, всичко на този свят има край и предел и когато нещо достигне връхната си точка, скоро рухва, тъй като не може да се задържи дълго в това положение. Такава е участта на ония, които в благополучието и в преуспяването си забравят благоразумната умереност.

Но дори ако на твоето щастие и спокойствие е предопределено да настъпи краят, трябваше ли заради това да причиняваш зло на моя крал, който те възкачи на престола? Ако на твоя дом е съдено да рухне, трябва ли, рухвайки, да падне върху огнището на този, който обогати дома ти? Всичко това е дотолкова несъвместимо със здравия смисъл и до такава степен надхвърля границите на човешкото разбиране, че дори и чуждите народи ще откажат да го повярват, докато необоримите факти не ги убедят, че няма нищо скъпо, нито достатъчно свято за оня, който се е отвърнал от бога и от разума и се е отдал на порочните си страсти.

Ако бяхме причинили щети на твоите поданици или на твоите владения, ако бяхме засвидетелствували благосклонност към враговете ти, ако бяхме ти отказали помощ в твоите начинания, ако бяхме опетнили честта и името ти или по-точно, ако лукавият, в стремежа си да те заблуди, бе успял чрез измамни думи и нечестиви свидетели да ти внуши, че сме извършили спрямо теб неща, недостойни за старото ни приятелство, ти би трябвало най-напред да потърсиш истината и после да ни изкажеш недоволството си. Тогава ние щяхме да отговорим така, че ти да останеш напълно задоволен. Но кажи ми, как постъпихте вие? Нима и ти по примера на вероломните тирани си намислил да ограбваш и опустошаваш кралството на моя господар? Нима си смятал, че той е толкова малодушен и глупав или толкова беден и лишен от хора, от мъдри съветници и изкусни военачалници, че не ще се опита и не ще може да даде отпор на беззаконното ти нашествие?

Напусни тази земя веднага, напусни я завинаги и още утре се изтегли в пределите на твоето кралство, без да причиняваш смут и пакости по пътя си. Заплати на моя крал хиляда златни безанта[2] — обезщетение за нанесените от теб щети на земите му. Половината от тази сума ще ни връчиш утре, останалото — в близките майски иди; като заложници ще ни оставиш до това време херцозите Въртележков, Късокраков и Ситняков, а така също принц Чесалов и виконт Кречеталов.

[1] Изабела — град на остров Таити, основан от Колумб. ↑

[2] Безант — византийска златна или сребърна монета. ↑

Глава XXXII
Как Грангузие, за да спаси мира, заповяда да върнат питките

След това продължително слово старецът Гале млъкна, ала на всички негови доводи Пикрошол отвръщаше така:

— Елате и си вземете, елате и си вземете![1] Моите момчета са чевръсти. Те ще ви изпекат питки!

Тогава Гале се върна при Грангузие и видя, че той стои на колене в ъгъла на стаята си, дето молеше бога да усмири и вразуми Пикрошол, та да не става нужда да се прибягва до насилие. Забелязал влизащия Гале, добрият Грангузие възкликна:

— Какви новини ми носиш, приятелю мой?

— Нищо добро — отвърна Гале. — Този човек е за губил ума си и, чини ми се, сам бог е дигнал ръка от него.

— Така е — изохка Грангузие. — Но не разбра ли, приятелю, с какво сме възбудили гнева му? Не каза ли ти кого обидихме и в какво прегрешихме?

— Нищо не каза — отвърна Гале, — само крещеше за някакви питки. Кой знае нашите овчари какво са сторили на пекарите му!

— Преди да взема решение — каза твърдо Грангузие, — аз трябва да разбера какво е станало.

Тогава той заповяда да разследват случая и се оказа, че неговите хора силом взели питки от пекарите на Пикрошол и че фраснали Марке с тояга по главата, но че се разплатили почтено и че упоменатият Марке пръв шибнал по краката Фражие. Грангузие свика съвета и всички в един глас настояха на всяка цена да се отбраняват.

Ала Грангузие не мислеше като тях.

— Щом е дума за някакви си питки — рече той, — аз ще се постарая да се сдобря с Пикрошол, защото никак не ми е по сърце да водя войни.

И той запита за броя на въпросните питки и като узна, че са не повече от четири-пет дузини, заповяда да опекат пет коли питки още същата нощ. Едната от тях, натоварена с питки, приготвени с най-хубаво масло, с най-пресни яйца, с най-доброкачествен шафран и ароматични подправки, нареди да предадат на Марке, комуто освен това отпусна седемстотин хиляди и три филипи[2], за да се разплати на лекувалите го бръснари. И отгоре на това реши да предаде във вечно и безвъзмездно владение на него и неговите наследници чифлика Помардиер.

С мисията да отнесе и предаде даровете и този път бе натоварен Гале, който пътем, близо до Соле, накара хората си да накършат възможно повече тръстика и да окичат с нея колите, а на всеки колар да дадат в ръката стъбло; сам той също взе в ръка стъбло, за да покаже на Пикрошол, че искат мир и че са дошли, за да го придобият.

Когато стигнаха пред вратите на крепостта, те заявиха, че са упълномощени от Грангузие да разговарят с Пикрошол. Ала Пикрошол не пожела да ги приеме, нито склони да отиде при тях и нареди да им съобщят, че сега е зает, но че ако работата е толкова спешна, да подирят военачалника Фанфарен, който в това време поставяше оръдие на крепостната стена. Тогава благодушният Гале се обърна към Фанфарон със следните думи:

— Сеньор, за да турим край на тези наши разпри и отстраним всичко, което би ви попречило отново да встъпите с нас в съюз, ние ви връщаме питките, послужили за причина на раздора. Нашите взеха от вас пет дузини и заплатиха добра цена за тях, но мирът е прекалено скъп на сърцата ни, затова ние ви връщаме пет коли, от които едната е на разположение на Марке, най-пострадалия от всички. Освен това, за да го задоволим напълно, сега ще му наброим седемстотин хиляди и три филипи, а като обезщетение за вреди и загуби, което той има право да търси от нас, ще предадем във вечно и безвъзмездно владение на него, както и на наследниците му, чифлика Помардиер — ето и акта за дарение. И, за бога, нека от днес нататък заживеем в мир. Оттеглете се със здраве във вашите земи, а нам върнете крепостта, върху която, това вие сами отлично знаете, нямате никакви права, и нека бъдем приятели както преди.

Фанфарон разказа всичко на Пикрошол, ала с думи, който още повече разпалиха гнева му.

— На човек веднъж да му вземеш страха, па после прави с него каквото си искаш — започна хитро той. — Ей богу, нещастният пияница Грангузие вече сигурно е напълнил гащите! За него работа ли е да води война! Виж, друго е да обръща стакани с дъното нагоре. Аз съм на мнение да вземем и питките, и парите, а после в най-скоро време да се укрепим и продължим успешно започнатото дело. За такъв глупак ли ви смятат те, та да ви залъгват с някакви си питки? Ето как ви отвръщат за доверието и за добрите ви обноски: храни куче да те лае.

— Тъй, тъй, тъй — съгласи се Пикрошол. — Ще ги науча аз тях! А ти прави, което си знаеш!

— Трябва да ви предупредя — продължи Фанфарон, — че сме зле с хранителните запаси. Ако Грангузие реши да ни обкръжи, още днес аз, пък и останалите ще трябва да си изкъртим зъбите и да си оставим по три, не повече, иначе ще оплюскаме всичко!

— Предостатъчно е това, с което разполагаме — сряза го Пикрошол. — За да ядем ли сме тук, или за да се бием?

— За да се бием, разбира се — съгласи се Фанфарон. — Но гладна мечка хоро не играе и там, където царува гладът, силата си отива.

— Стига приказки — отсече Пикрошол. — Вземете всичко, което са донесли.

И ето как взеха на пратениците и парите, и питките, и воловете, и колите, а самите тях изпратиха, без дума да им кажат, напомняйки им само да не се навъртат край крепостта, а защо — това те утре щели да узнаят.

Така пратениците се завърнаха, без нищо да постигнат, и разказаха всичко на Грангузие, а накрая добавиха, че няма никаква надежда да спечелят врага за мира и че тозчас трябва да обявят война не на живот, а на смърт.

[1] — Елате и си вземете! — отговор на спартанския цар Леонид, отправен към персийския цар Ксеркс, който предлагал на спартанците да сложат оръжие. ↑

[2] Филипи — гръцка златна монета. ↑

Глава XXXIII
Как някои управители на Пикрошол със своите необмислени съвети го изправиха пред смъртна опасност

Щом задигнаха питките, херцог Ситняков, граф Побойников и военачалникът Пигмейов се явиха пред Пикрошол и му казаха:

— Господарю, днес ние ви обявяваме за най-щастливия, най-могъщия владетел след Александър Велики.

— Шапки на глава, шапки на глава! — рече Пикрошол.

— Благодарим най-покорно, ваше величество — отвърнаха те. — Ние само изпълняваме дълга си. А сега ето какво ви предлагаме ние: оставете тук неголям отряд с един военачалник да охранява крепостта, която впрочем и така ни се струва достатъчно защитена благодарение на естествените си укрепления, а така също благодарение и на крепостните стени, издигнати по ваш почин. Армията ще разделите на две части, разбирате защо, нали? Едната част ще нападне Грангузие и войските му и още при първата атака ще ги разгроми. Там ще се сдобиете с камара пари — у негодника ще намерите колкото искате! Казвам негодник, защото благородният господар никога няма пари. Сребролюбието е присъщо само на негодниците.

В това време другата част ще се отправи към Они, Сентонж, Ангумуа и Гаскон, а така също към Перигор, Медок и Ланд и без да срещне каквато и да е съпротива, ще превземе градове, замъци и крепости. В Байон, Сен-Жан-де-Люс и Фонтараби ще турите ръка на всички кораби и следвайки бреговете на Галисия и Португалия, ще разграбите цялото крайбрежие до самия Лисабон, дето ще намерите хора и всичко друго, необходимо на завоевателя.

Испания, дявол я взел, веднага ще се предаде — ами че това са простаци! Ще минете през Севилския пролив[1], където, за да увековечите името си, ще издигнете две колони, по-величествени от колоните на Херкулес. И този пролив ще се нарича занапред Пикрошолово море. Минете ли Пикрошолово море, ето ви и Барбароса[2], който става ваш роб.

— Него ще пощадя — заяви великодушно Пикрошол.

— Защо не — съгласиха се те, — стига само да се покръсти. После смело ще нападнете Тунис, Бизерта, Алжир, Бон, Киренайка и цяла Барбария. Ще завладеете Майорка, Минорка, Сардиния, Корейка и другите острови в Лигурийско и Балеарско море. Продължавайки по левия бряг, ще покорите цяла Нарбонска Галия, Прованс, Алоброгските земи, Генуа, Флоренция, Луга и с божията помощ ставате господар на Рим! Горкият господин папа вече умира от страх.

— Честна дума ви казвам, няма да целуна пантофа му — рече Пикрошол.

— Веднъж подчинили Италия, вие ще плячкосате Неапол, Калабрия, Апулия, Сицилия, а заедно с тях и Малта. Много бих искал тези жалки рицарчета, тези бивши родосци[3] да ви се опънат, та да видя после какво имат в корема си.

Аз на драго сърце бих продължил към Лорето[4] — рече Пикрошол.

— Не, не! — възпротивиха се те. — Това ще сторите на връщане. Сега е по-добре да вземем Крит, Кипър, Родос и Цикладските острови, а после да ударим Морея. Слава на бога, вече туряме ръка и на нея. А сега господ да пази Ерусалим! Че хич може ли могъществото на султана да се мери с вашето!

— Ще издигна нов храм на Соломон — заяви Пикрошол.

— Не, още не, почакайте малко — възпряха го те. — Не бъдете така бърз в решенията си. Знаете ли какво е казал Октавиан Август? Festina lente.[5] Вам предстои първо да покорите Мала Азия, Кария, Ликия, Памфилия, Киликия, Лидия, Фригия, Мизия, Витиния, Каразия, Адалия, Самагерия, Кастамун, Луга, Себаста — до самия Ефрат.

— А ще видим ли Вавилон и Синайската планина? — запита Пикрошол.

— Засега това не е необходимо — отвърнаха те. — Та малко блъскане ли е да преплаваш Каспийско море и да прекосиш двете Армении и трите Арабии на кон?

— За бога, ще подлудеем! О, горко нам, горко!

— Какво има, какво става? — запитаха другите.

— А що ще пием в тези пустини? Разправят, че Юлиан Август[6] и войниците му измрели там от жажда.

— Ние сме предвидили всичко — успокоиха го те. — В Сирийско море имате на разположение девет хиляди и четиринайсет големи кораба, натоварени с най-хубавите вина в света. Те са пристигнали вече в Яфа, където ги очакват два милиона и двеста хиляди камили и хиляда и шестстотин слона, които сте уловили на лов в околности те на Сиджилмаса малко след влизането ви в Либия. Освен това ваши са и всички кервани, идващи в Мека. Не е ли достатъчно виното, което те ще ви доставят?

— О, как не, как не — съгласи се той, — но… жалко, няма да го пием студено…

— И таз хубава! — възнегодуваха те. — Герой, завоевател, който претендира за всемирна империя, не може всякога да има всички удобства. Благодарете на бога, че вие и вашите войници стигнахте здрави и читави чак до Тигър.

— Но — рече Пикрошол — какво прави в това време другата половина на нашата армия, която разби този проклет пияница Грангузие?

— И тя не стои със скръстени ръце — отвърнаха другите, — ние скоро ще се срещнем с нея. Осигурила ви е вече Бретан, Нормандия, Фландрия, Ено, Брабант, Артоа, Холандия и Зеландия. По труповете на швейцарци и ландскнехти е прекосила Рейн, а част от нея е покорила Люксембург, Лотарингия, Шампан и Савоя чак до Лион. Там тя ще срещне вашите гарнизони на път към родината след победите си в Средиземно море. Двете армии ще се съединят в Бохемия, след като преди това са превърнали на пух и прах Швабия, Вюртемберг, Бавария, Австрия, Моравия и Щирия. После ще се спуснат към Любек, Норвегия, Швеция, Дания, Готландия, Гренландия, Исландия — до самия Ледовити океан. Ще превземат Оркадските острови, а след тях ще окупират Шотландия, Англия и Ирландия. Оттам, преплавайки Балтийско и Сарматско море, ще се насочат към Прусия, Полша, Литва, Русия, Влашко, Трансилвания, Унгария, България, Турция и ето ги най-после в Константинопол.

— Да отидем час по-скоро при тях! — възкликна Пикрошол. — Аз искам да бъда император и на Трапезунд. А няма ли да изтрепем до крак тези кучета — турци и мохамедани?

— Че да ги изтрепем, дявол ги взел! Имуществата и земите им ще раздадете на вашите най-верни служители.

— Разумът и справедливостта диктуват това — забеляза Пикрошол. — Подарявам ви Анадола, Сирия и цяла Палестина.

— О, господарю, колко сте щедър! — казаха те. — Благодарим ви от все сърце! Дано с божията помощ всякога да преуспявате!

На този съвет присъствуваше и един стар дворянин, на име Ехефрон[7], човек опитен и закален в боя. Като ги чу да говорят така, той каза:

— Боя се много всички тези кроежи да не завършат като приказката за бедния обущар и гърнето с мляко, с помощта на което той мечтаел да забогатее, но гърнето се строшило и обущарят си останал сиромах. Какво смятате да постигнете с тези славни победи? Какъв ще бъде краят на вашите усилия и походи?

— Краят ли? — рече Пикрошол. — Да си отдъхнем както се полага, когато се завърнем.

Тогава Ехефрон каза:

— А ако случайно не се завърнете? Пътят е дълъг и опасен. Не е ли по-добре да си отдъхнем сега, без да се излагаме на такива опасности?

— Виж ти какъв щурак! — извика разгневен граф Побойников. — Да се свием тогава до огнището и цял живот да нижем с женорята мъниста или да предем като Сарданапал. „Който бяга от опасностите, няма ни магаре, ни кон“, казва Соломон.

А Маркул[8] на това отвръща: „Който сам отива срещу тях, губи и магарето, и коня“ — възрази Ехефрон.

— Стига — рече Пикрошол, — да продължим нататък. Аз се страхувам само от тези дяволски легиони на Грангузие. Ами ако стане така, че докато ние настъпваме в Месопотамия, те ни ударят в тила? Какво ще правим тогава?

— Много просто — отвърна Пигмейов. — Изпращате на московците кратък, ала строг мобилизационен указ и под вашите знамена тозчас застават четиристотин и петдесет хиляди отбор юнаци. Ех, ако ме назначите там ваш заместник, клетва поверявам — дете в майка ще разплача… Аз вече връхлитам, хапя, сека, трещя, громя, убивам…

— Хайде, хайде — подвикна Пикрошол, — времето не чака и който ме обича, да тръгва след мен!

[1] Севилския пролив — Гибралтар. ↑

[2] Барбароса — с прозвище Хайр-ед-Дин — алжирски султан, властвувал над цяла Северна Африка. Умрял в 1546 г. ↑

[3] … тези жалки рицарчета, тези бивши родосци… — В 1522 г. турците изгонили рицарите на ордена „Свети Йоан“ от остров Родос, който те владеели повече от две столетия. В 1530 г. император Карл V им разрешил да се заселят на Малта. ↑

[4] Лорето — град в Италия. ↑

[5] Бързай бавно (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Юлиан Август, тоест Флавий Клавдий Юлиан, загинал по време на похода срещу персите, но не от жажда, а от вражески стрели. ↑

[7] Ехефрон — благоразумен (гр.). ↑

[8] Маркул — легендарен мъдрец, герой на много сказания за цар Соломон. ↑

Глава XXXIV
Как Гаргантюа напусна Париж, за да защити своето отечество, и как Гимнаст се срещна с неприятеля

В същото това време Гаргантюа, напуснал Париж с голямата си кобила веднага след прочитане на бащиното си писмо, минаваше вече моста Нонен заедно с Понократ, Гимнаст и Евдемон, които, за да го последват, бяха наели пощенски коне. Свитата с неговите книги и философските трактати се движеше с обикновена скорост.

Още с пристигането си в Париле той научи от ратая Гуге, че Пикрошол, укрепил се в Ларош-Клермо, бил изпратил под предводителството на военачалника Трипе многобройна войска, за да обкръжи гората Вед и Вогодри, че тази войска оплячкосала де що срещнала по пътя до самата маслобойна Биляр и че злодеянията, извършени в страната, били нещо невиждано и нечувано. Гаргантюа така много се изплаши от всичко това, че не знаеше какво да мисли, ни какво да стори. Тогава Понократ го посъветва да отиде при сеньор Лавогийон, стар техен приятел и съюзник, който можеше да им даде по-точни сведения. Сеньор дю Лавогийон с готовност се съгласи да им помогне и им препоръча да изпратят едного от хората си да разузнае страната и да установи къде именно се намира неприятелят, а в това време, съобразно обстоятелствата, да започнат да действуват. Гимнаст предложи да тръгне сам, но после решиха, че е по-разумно да изпратят с него човек, който добре познава всички пътища из този край, всички потайни пътеки и реки.

И така, Гимнаст тръгна на път, придружаван от Развейпрахов, коняря на сеньор дю Лавогийон, и заедно с него извърши разузнаване във всички направления. Междувременно Гаргантюа си отдъхна, хапна набързо със своите хора и заръча да дадат на кобилата му торба зоб, което се равняваше на седемдесет и четири мюида и три буасо[1].

А Гимнаст и придружаващият го коняр яздиха, яздиха и най-после се натъкнаха на враговете, тръгнали кой накъдето види, без път, без водач, грабейки всичко, което им попадне подръка. Те отдалеч съгледаха Гимнаст и се втурнаха към него да го оберат. Тогава той извика:

— Господа, аз съм беден дявол. Имайте милост към мен. Ето последните ми грошове — да ги изпием, нали са aurum potabile[2], а за да ви платя пътния налог, готов съм и коня си да продам. Считайте ме за свой! Уверявам ви, няма друг, който по-добре от мен да умее да улови кокошка, да я изкорми, да я оскубе, да я изпече, да я сготви, пък, дявол го взел, даже и да я нареже и натъкми както трябва със сол и черен пипер. А сега, по случай благополучното ми пристигане, пия за здравето на всички веселяци.

След тези думи Гимнаст отвори манерката си и отпи от нея няколко глътки. Разбойниците го зяпаха и плезеха езици като хрътки, очаквайки да пият след него, но за беда тъкмо в тази минута дотича военачалникът Трипе. Гимнаст му предложи манерката си и каза:

— Пийте, капитане, пийте без страх, аз го опитах вече, винцето е от Лафе-Монжо.

— Как! — разсърди се Трипе. — Този хитрец се подиграва с нас. Кой си ти?

— Аз съм беден дявол — отвърна Гимнаст.

— А — рече Трипе, — щом си беден дявол, ще те пусна да минеш, зер беден дявол ни налог, ни откуп плаща. Но аз никога още не съм виждал беден дявол такъв хубав кон да язди. Я, господин дяволе, слезете от коня, та аз да го яхна, и ако той не ме понесе като хала, вие, господин дяволе, ще ме вземете, защото аз много обичам дявол да ме взема.

[1] Мюид и буасо — стари мерки, равни съответно на 270 и 13 литра. ↑

[2] Пивко злато, т.е. — нали парите са за харчене. — Б.пр. ↑

Глава XXXV
Как ловко Гимнаст уби военачалника Трипе и други пикрошолови войници

Като чуха тези думи, някои от войниците се изплашиха и въобразявайки си, че странникът е предрешен дявол, започнаха с две ръце да се кръстят. Единият от тях, на име Жан Добрия, началник на селската доброволна стража, измъкна от пояса си молитвеника и с висок глас се провикна:

— Agios ho Theos![1] Ако си изпратен от бога, говори. Ако си изпратен от другия, върви си!

Но Гимнаст не си отиваше. Мнозина от бандата чуха това и притаили дъх, започнаха да се отдръпват, докато Гимнаст премисляше нещо и се мотаеше.

По едно време се престори, че иска да слезе от коня, наклони се наляво и с шпагата на кръста, неусетно се обърна, после се шмугна под корема на коня, подскочи нагоре с двата крака, застана на седлото с гръб напред и рече:

— Не успях, не ми върви, ще опитам пак!

С тези думи той подскочи на един крак и самоуверено зае първоначалната стойка. Тогава Трипе рече:

— Хм! С такива дяволии сега не искам да се занимавам и си имам причини за това.

— Ех, пусто да остане — разсърди се Гимнаст. — Ама че се провалих! Хайде, Гимнасте, опитай се пак!

И без да се мае, с невероятна сила и ловкост се завъртя надясно. После постави десния палец върху основата на седлото, издигна тялото си във въздуха и опирайки се с всичката си тежест върху мускула и нервите на този единствен пръст, се завъртя като въртележка три пъти подред. Четвъртия път неочаквано се преобърна и застана между ушите на коня, опирайки се на палеца на лявата ръка. Той дълго се въртя в това положение, докато най-сетне удари дясната си длан в средата на седлото и с един скок се озова седнал на него, както дами възсядат коне.

Сега Гимнаст без усилие прехвърли над седлото десния си крак и се настани върху задницата на коня.

— Не — извика той, — по-добре е да седна на седлото.

И като каза така, опря двата палеца върху гърба на коня, превъртя се презглава и неусетно се намери удобно разположен на седлото. После мигом се изправи на крака, скръсти ръце на гърди и се завъртя повече от сто пъти, като с цяло гърло викаше: „Побеснявам, дяволи, побеснявам, побеснявам, дръжте ме, дяволи, дръжте ме!“

Докато се въртеше така, разбойниците, загубили ума и дума, само се споглеждаха един друг и шепнеха: „Света Богородице, този е или голям хитрец, или предрешен дявол! Ab hoste maligno libera nos Domine![2]“ После хукнаха кой накъдето види и дълго се озъртаха през рамо, както прави кучето, когато отмъква пилешко крилце.

Тогава, преценявайки всичката изгодност на своето положение, Гимнаст скочи от коня, измъкна сабята си и започна да сече по-богато облечените, трупайки същински планини от осакатени, ранени и убити, при което никой от тях и не помисли да се съпротивлява, защото, омагьосани колкото от ловкостта на Гимнаст, толкова и от думите на Трипе, нарекъл го беден дявол, всички вярваха, че виждат жив дявол. Единствен Трипе с предателски удар на ландскнехтската си сабя едва не разцепи черепа му, но защитен от як шлем, Гимнаст усети само тежестта на стоварения удар и като се обърна живо, заби острата си шпага в упоменатия Трипе, който в това време старателно прикриваше гърдите си, и с един замах му разсече стомаха, дебелото черво и половината от черния дроб. Трипе рухна на земята и падайки, повърна повече от четири гърнета супа, а заедно със супата и душата си.

След всичко това Гимнаст се оттегли, казвайки си, че не бива да предизвиква щастието докрай и че всеки рицар трябва да се отнася с благоразумие към благосклонната си съдба, да не я дразни, нито да й дотяга. И с тази мисъл той скочи на коня, пришпори го и тръгна право по пътя за Лавогийон, следван от коняря Развейпрахов.

[1] Свети боже! (гр.) — Б.пр. ↑

[2] Избави нас от лукаваго, господи! (лат.) — Б.пр. ↑

Глава XXXVI
Как Гаргантюа разруши замъка при Ведския брод и как неговите хора прегазиха брода

Завърнал се жив и здрав при своите, Гимнаст им разказа в какво положение бе намерил врага и благодарение на каква хитрост сам-самичък се бе справил с цяла войскова част и накрая добави, че всички те до един са злодеи, крадци и разбойници, че не разбират бъкел от военна дисциплина и че хората на Гаргантюа могат без страх да тръгнат на поход, тъй като за тях няма да бъде трудно да ги смажат като псета.

Тогава Гаргантюа яхна грамадната си кобила и следван от гореупоменатите негови сподвижници, се отправи на път.

През време на похода той забеляза високо и широко клонесто дърво (наричано обикновено „дървото на свети Мартин“, защото поверието казва, че е израснало от тояжката, забита някога в земята от свети Мартин) и си рече:

— Тъкмо такова дръвце търсех. То ще ми послужи и за тояга, и за копие.

И като го изтръгна без мъка, окърши клоните му и го издяла по свой вкус и желание.

В това време кобилата му се изпика така обилно, че причини наводнение на разстояние до седем мили и препълни Ведския брод, та издави сред писъци и викове цялата вражеска шайка с изключение на малцина, свърнали наляво по посока към височината.

Когато Гаргантюа стигна до Ведския лес, Евдемон му пошушна, че остатъци от вражеските пълчища се крият в замъка. За да се увери в това, Гаргантюа изправи глава и с цяло гърло извика:

— Хей, там ли сте, или не? Ако сте там, дигайте си чуковете и да ви няма, ако пък не сте, няма какво да ви кажа.

Но един безочлив артилерист, застанал на бойницата, стреля с оръжието си и с все сила го улучи в дясното слепоочие. Гаргантюа усети болка, каквато бихте усетили, ако ви замерят със зърно от грозде.

— Какво е това? — зина в почуда той. — С грозде ли ни обстрелват? О, тогава ще ги заставим да го съберат. — Гаргантюа наистина бе взел гюллето за гроздово зърно.

Улисани в подялба на плячката, разбойниците най-после дочуха шума отвън, хукнаха към наблюдателниците и кулите и като се прицелваха в главата му, изстреляха с оръдия и пушки повече от девет хиляди двайсет и пет куршума. И стрелбата беше толкова наситена, че Гаргантюа не издържа и извика:

— Понократе, приятелю мой, тези мухи ми пречат да гледам. Дайте ми върбово клонче да се браня от тях.

Той си въобразяваше, че оловните куршуми и снаряди са конски мухи.

Понократ му обясни, че това не са мухи, а патрони и снаряди, изстрелвани от замъка. Тогава Гаргантюа грабна дебелата си тояга и като я развъртя наляво и надясно, срина и кули, и укрепления и ги затри от земята, а от костите на разбойниците не остави и следа.

Щом свършиха със замъка, Гаргантюа и хората му отпрашиха нататък, стигнаха до мостчето при мелницата и видяха целия брод затлачен от удавници в пороя, причинен от кобилата.

Нашите хора не вярваха на очите си и се чудеха как да преминат тази неочаквана преграда от човешки трупове. Ала Гимнаст рече:

— Щом дяволите са минали оттук, и аз ще мина.

— Минали и заминали да отнесат грешните души в пъклото — забеляза Евдемон.

— Свети Тренян ми е свидетел, че и Гимнаст ще мине — отсече Понократ.

— Ща, ща! — потвърди Гимнаст. — Да не би да искаш да остана насред път!

И докато говореше така, пришпори коня, а той прерипна връз труповете, та и окото му не мигна, и право на отсрещния бряг. Ненапразно, възползувайки се от съветите на Елиан, Гимнаст го беше приучил да не се бои от духове, ни от мъртъвци. Но не като Диомед, който за тази цел убивал тракийци, или като Одисей, за когото Омир, казва, че подхвърлял убитите врагове в краката на конете си, а като заравяше в сеното чучело и заставяше коня да го прегази, за да си получи овеса.

Другите трима го последваха, без да срещнат трудност, с изключение на Евдемон, десният крак на чийто кон затъна до коляно в търбуха на някакъв дебел разбойник, проснал се възнак във водата. Конят напразно се напъваше да изтегли крака си, докато най-после Гаргантюа изрина с острия край на тоягата си червата на удавника. Сега вече за коня бе лесно да си измъкне крака и — о, чудо в хипиатрията! — от съприкосновението с вътрешностите на този нехранимайко болезненият израстък на крака на упоменатия кон от само себе си беше паднал.

Глава XXXVII
Как Гаргантюа изръсваше от косата си снаряди

И тъй, те прегазиха реката Вед и скоро се озоваха пред замъка на Грангузие, а Грангузие в това време ги очакваше и изгаряше от нетърпение да ги види. Когато най-после се срещнаха, всички се хвърлиха да прегръщат стареца. Никой никога не е виждал хора, по-весели и по-доволни от тях. Авторът на Supplementum Supplementi Chronicorum[1] ни уверява, че Гаргамела била умряла от радост. Не зная нищо по този въпрос, пък и малко ме е грижа за нея, а и за когото и да било.

Сигурно обаче е следното: когато се преобличаше и започна да се реши с гребена си, направен от цели слонски зъби и дълъг сто кани[2], Гаргантюа всеки път изръсваше на земята повече от седем снаряда, заплетени в косата му по време на боя във Ведската гора. Като видя това, Грангузие, комуто снарядите се сториха въшки, извика:

— Хай да му се не види! Добри ми сине, та ти си ни донесъл крагуи от „Монтегю“[3]! Не знаех, че живееш там.

На това Понократ отвърна така:

— Ваше величество, не мислете, че съм го настанил във въшливото училище, именувано „Монтегю“. По-скоро бих го дал в дома на Низшите братя на свети Инокентий, дотолкова са ми известни невъобразимите жестокости и беззакония, които се вършат в „Монтегю“. Защото и маври, и татари са по-милостиви към каторжниците, и в затвора са по-снизходителни към престъпниците, а и във вашия дворец се отнасят с повече доброта и човечност към кучетата, отколкото към тези злощастници в упоменатия колеж. И ако бях цар в Париж, да пукна, ако не го запалех, та да изгорят живи и директорът, и учителите, които допущат да се вършат пред очите им такива жестокости.

После взе един от тези снаряди и продължи: — Това са топовни снаряди, изстреляни от коварния враг по вашия син Гаргантюа, когато излизаше от Ведската гора. Но затова пък отплатата бе така жестока, че всички загинаха под развалините на замъка точно като филистимляните, погубени от хитроумния Самсон, или като ония хора, затрупани от Силоамската кула, за което се говори в Евангелието от Лука, в глава тринадесета. Аз съм на мнение да продължим да преследваме врага, докато щастието е все още с нас, зер то има коси само на челото си и срещне ли те веднъж, ще ти каже „куку“ и повече няма да го видиш; как ще го хванеш — главата му отзад е плешива, а втори път лицето си към теб то няма да обърне.

— Така е — съгласи се Грангузие, — но тази вечер аз съм решил да отпразнуваме завръщането ви. И тъй, бъдете добре дошли!

След тези думи бе поднесена вечеря. Освен обичайните гозби бяха изпечени на шиш шестнайсет бика, три юници, трийсет и две телета, шейсет и три млади козленца, деветдесет и пет овена, триста сукалчета-прасенца о превъзходен гроздов сос, двеста и двайсет яребици, седемстотин бекаса, четиристотин корнуалски и луденски петела, шест хиляди пилета и още толкова гълъби, шестстотин охранени ярки, хиляда и четиристотин млади заека, триста и три дропли и хиляда и седемстотин петлета. С дивеч не сколасаха да се сдобият така бързо; впрочем игуменът на Тюрпенейското абатство изпрати единайсет глигана, сеньор де Гранмон предложи осемнайсет глави червеникави бици, сеньор Дезесар — сто и четиридесет фазана плюс няколко дузини диви гълъби, речни птици, като лятно бърне, чапли, бекаси, дъждосвирци, кеклици, късоклюнни гъски, морски рибари, калугерици, блатни щъркели, пепеляви рибари, малки чапли, водни кокошки, папуняци, щъркели, малки дропли, червено фламинго (наречени още феникоптери), токачки, пуйки и голямо количество супи и кускус.

Ядене, както виждате, имаше в изобилие, нищо не липсваше и всичко бе приготвено изкусно от готвачите на Грангузие — Сосиерко, Пиперко и Солничарко. А Жано, Микел и Вернет непрестанно наливаха вино.

[1] Допълнение към допълнението на „Хроники“ (лат). — Б.пр. ↑

[2] Кана — мярка за дължина, равна на около 2 метра. ↑

[3] Колежът „Монтегю“ бил известен със своето безредие и нечистота. ↑

Глава XXXVIII
Как Гаргантюа изгълта със салатата шестима поклонници

Тук следва да разкажем какво се случи с шестимата поклонници, дошли от Сен-Себастиан, недалеч от Нант, и които, страхувайки се от неприятеля, се бяха разположили да нощуват в градината под стъблата на граха между зелето и марулята.

Почувствувал жажда, Гаргантюа запита има ли марули и може ли да му приготвят салата. Когато му казаха, че тукашните марули, големи колкото сливово или орехово дърво, са най-хубавите и най-едрите в цялата страна, Гаргантюа отиде в градината и сам изтръгна сума ти марули, а заедно с тях награби и шестимата поклонници, които така си бяха глътнали езиците от уплаха, че не смееха дума да обелят, ни да се изкашлят.

Но Гаргантюа рече да изплакне марулите на герана и тогава поклонниците тихичко се запитаха:

— Какво да сторим? Да се оставим ли да ни удави, или да се обадим? Но ако се обадим, той ще ни убие като шпиони!

Докато си шепнеха така, Гаргантюа ги набута заедно с марулите в салатиера, голяма колкото ситойска бъчва, поръси ги с масло, оцет и сол и ги налапа, за да се освежи преди вечеря. Скрит под един лист, шестият се спотайваше в съда и само тоягата му стърчеше навън от него. Грангузие я забеляза и рече на сина си:

— Чини ми се, че това е рогце на охлюв — не го яж.

— Защо? — възпротиви се Гаргантюа. — Охлювите по това време на годината са особено вкусни.

И като дръпна тоягата, изтегли с нея и марулята, и човека и сладко си ги изяде. После отпи чудовищна глътка вино пино и заедно с другите започна да чака вечерята.

Погълнати така, поклонниците всячески се мъчеха да не попаднат под ударите на неговите зъби и вече си помислиха, че са хвърлени в дълбока яма. А когато Гаргантюа отпи страшната глътка, и шестимата си рекоха, че ще се удавят в устата му. И наистина, виненият порой само дето не ги отвлече в бездната на неговия стомах; ала подпирайки се на тоягите си и подскачайки от място на място като същински поклонници на свети Михаила, с божата помощ те се измъкнаха от бездната и се спотаиха някъде около зъбите. За нещастие, като опипваше пътя с края на тояжката си, единият от поклонниците чукна силно в дупката на някакъв наяден зъб и засягайки челюстния нерв, причини на Гаргантюа такава болка, че горкият изрева до бога. Тогава, за да успокои болката, Гаргантюа накара да му донесат зъбочистачка, приближи се към ореховото дърво и един подир друг измъкна господа поклонниците. Едного улови за краката, друг за раменете, трети за джоба, четвърти за ризата, пети за яката, а нещастника, който го беше чукнал с тояжката си, пипна за гащите, макар, между нас казано, този удар да се оказа благоприятен за Гаргантюа, тъй като поклонникът му бе пробил някаква гнойна пъпка, която го мъчеше още от времето, когато преминаваха Ансени.

Щом се видяха свободни, поклонниците хукнаха през лозята, а болката на Гаргантюа мигновено утихна.

Тъкмо в това време Евдемон го повика да вечерят.

— Почакай — рече Гаргантюа, — почакай да се изпикая, та дано ми олекне.

И като каза така, пусна такава обилна струя, че прегради пътя на поклонниците и те, щат не щат, прегазиха буйния поток.

После продължиха през малката гора, но ето че всички с изключение на Фурнилие попаднаха в капан за вълци, отдето се измъкнаха благодарение единствено на упоменатия Фурнилие, който разкъса и мрежи, и въжета. Остатъка от нощта прекараха в някаква колибка близо до Кудре и тук един от тях, на име Туткав, ги утеши в нещастието им с добри думи, доказвайки, че то е предсказано в един от псалмите на Давид:

— Cum exurgerent homines in nos, forte vivos deglutis sent nos[1] — когато ни погълнаха с посолената салата; cum irasceretur foror eorum in nos, forsitan aqua absorbuisset vos[2] — когато той отпи страхотната глътка; torrentem per transivit anima nostra[3] — когато прегазихме поройния поток; forsitan pertransivit anima nostra aquam intolerabilem на шурката му, която ни пресече пътя. Benedictus Dominus, qui non dedit nos in captionem dentibus eorum. Anima nostra sicut passer erepta est de laqueo venantium[4] — тук става дума за капана, в който попаднахме; laqueus contritus est[5] от ръката на Фурнилие, et nos liberati sumus. Adjutorium nostrum[6] и така нататък.

[1] Ако хората се опълчат срещу нас, биха ни погълнали живи (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Ако ни застигнеше тяхната ярост, водата щеше да ни залее (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Потокът щеше да удави душата ни (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Да бъде благословен господ-бог наш, който ни запази от зъбите му. Душата ни е спасена, както птицата от мрежата на ловеца (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Мрежата е отвързана (лат.). — Б.пр. ↑

[6] И ние сме свободни. Опора наша (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXXIX
Как Гаргантюа чествува монаха и как хубаво говори монахът по време на вечерята

Когато Гаргантюа седна на трапезата и първите залъци бяха изгълтани, Грангузие започна да разказва за началото и причините на войната между него и Пикрошол и от дума на дума, припомняйки победата, която брат Жан Зъботрошача бе извоювал при защитата на манастирското лозе, похвали го и каза, че неговият подвиг къде-къде е по-голям от подвизите на Камил, Сципион, Помпей, Цезар и Темистокъл. Тогава Гаргантюа помоли веднага да издирят монаха, за да се посъветва с него относно това, как да действуват по-нататък. По негова воля с тази задача бе натоварен дворцовият му управител, който не след дълго, доволен и весел, доведе монаха, яхнал мулето на Грангузие и стиснал в ръка славната си тояга.

Брат Жан бе посрещнат с хиляди възторжени викове, с хиляди топли думи за добре дошъл.

— А, брат Жан, приятелю, брат Жан! Приятелю мой! Брат Жан, дявол те взел, ела да те целуна!

— Дай да те прегърна! Ела сам, блуднико, ела да те стисна в обятията си!

А брат Жан се радваше от сърце и се усмихваше тъй мило, тъй сладко, както никой никога дотогава не беше се усмихвал.

— Хайде, стига — каза Гаргантюа, — дайте му столче да седне до мен.

— На драго сърце, дето речете — съгласи се монахът. — Донеси водица, паже! Налей, чедо мое, налей! Тя ще ми освежи черния дроб. Пък дай и нещо друго да си поизплакна гърлото…

— Deposita cappa — каза Гимнаст, — долу расото!

— Боже пази! — извика монахът. — Не, милостиви господарю, нам това е запретено, in statutis Ordinis[1] има цял параграф по този въпрос.

— Дявол го взел вашия параграф! — рече Гимнаст. — Това расо тежи на плещите ви! Снемете го!

— Приятелю мой — захвана тогава монахът, — нека то да си остане на мене. Ей богу, когато съм си с него, по-сладко пия и на душата ми е по-весело. Ако река да го снема, господа пажовете, току-виж, си направили от него партенки, както ми се случи веднъж в Кулен! Пък и апетита си ще загубя! А седна ли на трапезата с расото, честен кръст, ще се веселя и ще пия и за тебе, и за коня ти! Господ да пази всинца ви от зло! Вярно е, аз вече съм вечерял, но това не пречи и сега да си хапна — моят стомах е бездънен и дълбок като манастирска изба и всякога отворен като адвокатска чанта. От всички риби с изключение на каленика, казва пословицата, вземи си крилце на яребица или кълка на калугериче. Сред веселие умри — това ще рече с леко сърце да умреш. Нашият игумен много обича бялото месце на петела.

— Ето — забеляза Гимнаст — по какво той не прилича на лисицата, която никога не яде бялото месо на пилетата, кокошките и петлите.

— Че защо? — запита монахът.

— Защото си няма готвач да й го сготви. А не е ли сварено достатъчно, бялото месце розовее, което показва, че все още е сурово. Изключение правят омарите и раци те — те стават червени, когато ги сварят.

— Слава на Байар! — провикна се монахът. — Значи, главата на манастирския лекар не е доварена — окото му е червено като елова гаванка… Тази заешка кълка е добра за болен от подагра. Като е дума за кълките, можете ли да ми кажете защо девичите кълки всякога са хладни?

— С този въпрос — отвърна Гаргантюа — не се е занимавал ни Аристотел, ни Александър Афродизийски, ни Плутарх.

— Тогава слушайте. Три са — подхвана монахът — причините, поради които едно или друго място по естествен начин се охлажда: primo, когато неговият бряг се мие от вода; secondo, когато това място е сенчесто, тъмно и мрачно и слънчев лъч никога не прониква в него и, трето, когато там непрестанно подухват ветрове от теснините, от ризата и най-паче от гащите… Ха така, ха така де — весело да бъде! Паже, налей от червеното!… Цок! Цок! Цок!… Слава тебе, о, боже, който си ни дал такова славно винце!… Ако бях живял във времето на Исуса Христа, ето, кръст правя, нямаше да позволя евреите да го уловят в Гетсиманската градина! И да пукна, ако не пречуках краката на господа апостолите, дето така подло се разбягаха, след като хубаво си хапнаха и пийнаха, и оставиха добрия си учител сам в бедата! За мен по-страшен от всяка отрова е този, който бяга, когато е време да грабне секира. Ех, да бях крал на Франция осемдесет или сто години, не повече, как щях да скопя като псета всички, които избягаха от Павия! Да бяха изпукали от малария, вместо да изоставят добрия си цар в такава неволя! Не е ли по-хубаво, не е ли по-достойно да умреш като храбър борец, нежели да живееш като подъл страхливец?… Тази година комай не се лакомим за гъше месце… Приятелю, я ми подхвърли мръвка от прасенцето… Дявол го взел! Чашата ми отново е празна. Germinavit radix Jesse.[2] За едното чудо ще си умра от жажда. А то, винцето, чини ми се, не е от най-лошото! Вие какво пиехте в Париж?… Господ да ме убие, ако на времето домът ми не бе отворен за всеки гост повече от шест месеца!… Познавате ли брат Клавдий от О-Баруа? Ех, че веселяк беше! Но каква муха му влезе в главата, та от някое време насам само учи и учи. Виж, аз например нищо не уча. Ние в нашето абатство никога нищо не учим, защото се страхуваме да не заболеем от заушка. Покойният абат казваше, че ученият монах е същинско чудовище. Ей богу, любезни ми приятелю, magis magnos clericos non sunt magis magnos sapientes[3]… Да знаете само колко зайци има тази година — дето се вика, заек до заек. Жалко, че не можах да се сдобия ни с ястреб, ни с крагуй. Господин дьо Белониер ми обеща ловджийска птица, но напоследък ми писа, че вече взела да се задъхва. Яребиците тази година ще ни изядат ушите. Аз не съм любител на лов с мрежи — човек рискува да се простуди. Не търча ли насам-натам, не върша ли нещо, не се чувствувам добре. Вярно е, че като прескачам плетища и буренаци, тук-там остават по тях влакънца от расото ми. Тези дни докопах хубава хрътка. Честна дума ви казвам, заек не изпуща! Един лакей я водеше при господин де Молеврие, оня куция, и аз я задигнах. Зле ли съм сторил?

— Съвсем не, брат Жан — отвърна Гимнаст, — съвсем не, кълна се във всички дяволи!

— Щом е тъй, да пием за дяволите, докато още ги има по света! Боже мой! Че за какво му е дотрябвала хрътка на този куцльо? Боже справедливи! Да му подарят чифт волове! Такъв подарък къде-къде повече ще го зарадва!

— Как, нима вие пустосвате? — запита Понократ.

— То е, за да сторя езика си цветист — отвърна монахът. — Та това са бисери от Цицероновата риторика.

[1] В устава на ордена (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Изкълнил родът Иесеев (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Големите духовници не всякога са и големи учени (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XL
Защо монасите живеят далеч от света и защо носът на едни е по-дълъг, отколкото на други

— Вяро християнска — извика Евдемон, — гледам как този благочестив монах весели сърцата ни и се питам, а не мога да си отговоря, защо считат монасите за смутители на веселбите и ги пропъждат от всички славни компании, както пчелите гонят стършелите от кошерите? „Ignavum fucos pecus a presepibus arcent“[1] — казва Маро.

Гаргантюа му отвърна така:

— Няма нищо по-вярно от това, че расото и монашеската качулка привличат върху себе си от всички страни позора, оскърбленията и проклятията, както Еразъмовият вятър Цециас привлича облаците. И главната причина за това е тази, че монасите изяждат людските мръсотии, тоест греховете, и ето защо светът ги напъжда в нужниците, което ще рече в манастирите и абатствата, отстранени от обществения живот, както отходните места са отстранени от жилището. И ако вие разберете защо в къщи всякога се смеят на маймуната и я дразнят, лесно ще си обясните защо монасите са избягвани и от млади, и от стари. Маймуната не пази къщата като кучето, не тегли ралото като вола, не дава мляко, ни вълна като овцата, не вози тежести като коня. Тя само замърсява всичко и всичко разваля, за което получава насмешки и удари с тояга. Така също и монахът (имам предвид монаха-тунеядец) не обработва земята като селянина, не брани страната като воина, не лекува болните като лекаря, не напътствува, нито просвещава хората като добрия проповедник и наставник, не доставя полезни и необходими неща на държавата като търговеца. Ето защо всички осмиват и презират монасите.

— Може и така да е, но те се молят за нас — възрази Грангузие.

— Празна работа! — отсече Гаргантюа. — Само надуват главите на хората с тяхното дрънкане на камбани. Ей богу, като ги забият сутрин, обяд и вечер, все едно, че отслужват половин литургия. Мънкат литании и псалми, от които нищо не разбират. От тъмно до тъмно четат своите „Pater noster“, съпровождани от безконечното исо „Ave Maria“, без да се проникнат от тях, нито да ги разумяват. Според мен това не е молитва, а гавра с бога. Бог да им е на помощ, ако се молят за нас само от страх да не загубят погачите и тлъстите супи. Всеки истински християнин, който и да е, където и да е, се моли на бога по всяко време, а светият дух се застъпва за него и тогава бог чува молбата му. Така постъпва и нашият добър брат Жан и затуй всички търсят приятелството му. Той не е лицемерно набожен, не е ленив, напротив, брат Жан е благовъзпитан, жизнерадостен, смел, приятен компаньон. Труди се, работи земята, застъпва се за угнетените, утешава оскърбените, подпомага страдащите, пази абатското лозе.

— Де да е само това! — каза монахът. — Че аз работя къде-къде повече! По панихиди и утринни служби стоя си на клироса и хем пея, хем майсторя въжета за арбалети, точа стрели, плета мрежи и шия чували за лов на зайци. Никога не седя със скръстени ръце. А сега да пием! Да пием! Дайте и плодовете! Това са кестени от Етроската гора. С това ново, резливо винце човек, току-виж, се изтървал… Какво се мотаете така, та не пиете?!… Дявол го взел! Аз пък като бирнишки кон пия от всяка вада!

— Брат Жан — обърна се към него Гимнаст, — изтрийте тази капка от носа си.

— Ха-ха! — засмя се монахът. — Сигурно си мислите, че ще се удавя, щом до носа съм потънал във вода? Не, не! Не се страхувайте! Quare? Quia…[2] Веднъж излезе ли капката от носа, в него тя вече не влиза. Гроздовият сок го е импрегнирал срещу водата! А, приятелю мой, ако зимъс си направиш обуща от кожа като моята, спокойно може да ловиш с тях стриди — тези обуща никога няма да се намокрят.

— А защо брат Жан има такъв красив нос? — запита Гаргантюа.

— Защото — отвърна Грангузие — така е било богу угодно. На всеки нос той придава форма и назначение според волята си, както грънчарят вае грънци според желанието си.

— Мен да питате — намеси се Понократ, — защото брат Жан пръв дотичал на пазара за носове и си избрал най-хубавия и най-големия.

— Чуйте сега пък аз какво ще ви кажа — отново за говори монахът. — Съгласно нашата манастирска философия носът ми е красив, защото бозките на моята кърмачка били меки. Когато съм сукал, носът ми потъвал в тях като в масло и си растял и набъбвал там като тесто в нощви. Твърдите ненки правят децата чипоноси. Хей, хей, развеселете се, бей! Ad formam nasi cognoscitur ad te levavi.[3] Сладко аз никога не ям! Паже, дай от червеното! Item[4] и печено месце!

[1] Ленивите търтеи безжалостно от кошерите гонят (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Защо? Защото…(лат.). — Б.пр. ↑

[3] По формата на носа ще познаеш „Как към тебе се въздигах аз“ (лат.). Думите в кавички са начало на библейски псалм. — Б.пр. ↑

[4] Също (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLI
Как монахът приспа Гаргантюа, няколко думи за молитвеника му и за това как не се придържаше към часовете

След вечеря те започнаха да обсъждат тревожното положение и решиха да обходят към полунощ местността, за да изпитат коварството и бдителността на врага, а дотогава да подремнат и си отпочинат.

Но както и да се мъчи, Гаргантюа не затвори око и накрая монахът му каза:

— Аз спя най-сладко във време на проповед или на молитва. Ето защо предлагам заедно да подхванем седемте псалми, та да видите тогава дали няма да заспите.

Предложението много се хареса на Гаргантюа и още в началото на първия псалм, при думите Beati quorum[1], и двамата заспаха. Ала свикнал да става за ранните манастирски молитви, монахът се събуди точно преди полунощ. И тозчас захвана да събужда всички и с цяло гърло запя песента:

Реньо, очите си по-скоро отвори,

навън светлее и се зазори.

Когато всички се събудиха, той рече:

— Господа, казват, че утрото започва с кашлица, а вечерята — с пиене. Ние пък ще сторим обратното: утро то ще започнем с пиене, а вечер преди ядене ще си кашля ме до насита.

На това Гаргантюа възрази така:

— Да се пие веднага след сън, е в несъгласие с медицинските правила. Редно е първом стомахът да се очисти от всякакви излишъци и екскременти.

— Напротив — извика монахът, — това е съвсем по медицински! Сто дяволи да влязат под кожата ми, ако на този свят старите пияници не са повече от старите лекари! Аз с моя апетит съм се споразумял с мен да си ляга (но и през деня гледам да не сбърка) и с мен да става. Вие си вземайте вашите очистителни колкото искате, а аз ще отскоча да си сръбна от моето долапче.

— За какво в същност долапче говорите, отче? — запита Гаргантюа.

— За молитвеника — отвърна монахът. — Нали знае те, че преди да дадат кърма на соколите, соколджиите им подхвърлят пилешки крак — това очиства мозъка от слуз и възбужда апетита. Така и аз сутрин грабвам веселичкия молитвеник, поизплаквам се лекичко и ето ме готов да пия…

— По кой ред отслужвате вашите ектения? — полюбопитствува Гаргантюа.

— Както дойде — каза монахът, — три псалма и три откъса от Свещеното писание, а може и нищо, когато не ми се чете. Аз никога не се придържам към часовете: часовете са направени за човека, а не човекът за часовете. Моите си ги натъкмявам както стремената: скъсявам ги или ги удължавам според желанието си — brevis oratio penetrat colos, longa potatio evacuat cyphos[2]. Кой беше казал това?

— Дявол знае кой, разгулниче мой — извика Понократ, — но ти си ми цяло съкровище!

— Ние с вас сме свраки от едно гнездо — възкликна монахът. — А сега venite apotemus[3].

И надонесоха сума ти печено месце и дебели комати хляб, натопени във вкусната манастирска чорба, и монахът пи ли, пи за свое наслаждение. Някои се присъединиха към него, други се оттеглиха. После всеки започна да се стяга за поход и да надява бранни доспехи. Облякоха в тях и брат Жан, против волята му, разбира се, защото той не искаше друго оръжие освен расото пред гърдите и дръжката на черковния кръст в ръка. Ала за радост на всички най-после отстъпи и брат Жан, въоръжен до зъби, грабна сабята, възседна хубав неаполитански бегач и тръгна в поход с Гаргантюа, Понократ, Гимнаст, Евдемон и с още двайсет и петима най-храбри войници на Грангузие, всички в пълно въоръжение, всички на коне и с копие в ръка като свети Георги, а зад всеки войник на коня седеше стрелец.

[1] Блажени, които…(лат.) — Б.пр. ↑

[2] Кратката молитва достига небето, продължителното пиене изпразва чашите (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Елате да се подкрепим (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLII
Как монахът насърчаваше своите спътници и как увисна на едно дърво

И така, нашите благородни воини тръгнаха към неизвестността, предварително решили, когато удари часът на великата и страшна битка, в какви случаи да дадат сражение и в какви да се задържат на отбранителни позиции. А монахът, за да ги насърчи, им говореше така:

— Чеда мои, не се плашете, не губете кураж! Аз ще ви водя по най-сигурния път. Бог и свети Бенедикт са с нас! Ако бях силен, както съм храбър, честна дума ви казвам, щях да ви ги оскубя като патици до един. Аз от нищо не се боя освен от топовете. Затуй пък помощник-клисарят на нашето абатство ми даде една молитва, която запазвала човека от всякакво огнестрелно оръжие, но на мен тя няма да помогне, защото аз ей тонинко не й вярвам. Виж, друго е тоягата ми — тя ще стори чудеса! Бог ми е свидетел, видя ли някой да се оглежда назад, да пукна, ако не го направя монах и не метна расото си на гърба му. Уверявам ви, то лекува и най-пъзливия. Чували ли сте за бързоногия хрът на господин де Мерл? Като ловджийско куче то не чинеше пара. Но господин де Мерл взе, че метна на врата му расо и оттогава насам, кълна се в тялото Христово, ни заек, ни лисица изпуща и не само това, ами надува като гайди всички кучки в околността, а дотогава беше скапаняк и de frigidis et maleficiatis[1].

Като изричаше в яда си тези думи, монахът, следвайки пътя за Соле, мина под един орех и наличникът на шлема му се закачи за прекършения край на един дебел клон. Точно в този миг той пришпори коня и раздразненото добиче, което не понасяше шпори, подскочи като ужилено. В усилието си да откачи наличника, брат Жан изпусна поводите и се улови с ръце за клона, но в това време конят под него се изхлузи, монахът увисна на дървото и с всички сили започна да крещи, да пустосва и да вика за помощ.

Пръв го забеляза Евдемон.

— Господарю — рече той, като се обърна към Гаргантюа, — елате и вижте Авесалом[2] обесен.

Гаргантюа пристъпи напред, огледа монаха от всички страни и каза на Евдемон:

— Грешите, като го сравнявате с Авесалом. Някога Авесалом увисна на косите си, а тази остригана глава е увиснала на ушите си.

— Помогнете, дявол ви взел! — продължаваше да вика монахът. — Сега ли намерихте да ме одумвате? Вие сте като нашите проповедници-законодатели, които казват, че ако нашият ближен е пред смъртна опасност, то ние, под страх от трикратно отлъчване, трябва най-напред да го убедим да се изповяда и покае и едва тогава да му помогнем. Ех, дано даде господ някой от тези проповедници да падне в реката и пред очите ми да почне да се дави, та тогава аз да му тегля една проповед de contemptu mundi et fuga seculi[3] и да го измъкна от водата чак кога то изстине.

— Потрай, не мърдай, гълъбчето ми — каза Гимнаст, — аз ще ти помогна, мой славен миличък monachus:

Монаха в манастира

не струва две яйца,

но вън щом се намира,

е повече от тридесет.

— Виждал съм — продължи Гимнаст — повече от петстотин обесени, но никой не е висял на дърво тъй грациозно като тебе. Ако и аз изглеждах така, готов съм цял живот да вися обесен.

— Спрете най-сетне! — кресна монахът. — Помогнете в името на господа бога, щом в името на дявола не искате да помогнете! Кълна се в расото си, че горчиво ще се разкайвате tempore et loco prelibatus[4]!

Тогава Гимнаст слезе от коня, покатери се на ореха, подхвана с едната ръка монаха под мишница, а с другата откачи наличника от клона, така че обесеният тупна на земята и сам скочи след него.

Щом се видя на крака, монахът тозчас смъкна от себе си и ризници, и брони и като ги захвърли на полето, грабна дръжката на кръста и яхна коня, който Евдемон бе успял да задържи.

Така нашите войни весело и бодро продължиха пътя си по посока към Соле.

[1] И студен, и от господа бога убит (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Авесалом — според библията син на цар Давид, въстанал против баща си. ↑

[3] За презрението към света и бягството от неговите съблазни (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Когато и където трябва (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLIII
Как Гаргантюа се натъкна на пикрошоловия авангард и как монахът уби военачалника Офейков, а после сам попадна в плен на неприятеля

Спасилите се от разгрома, по време на който бе убит Трипе, донесоха на Пикрошол, че дяволи нападнали хората му, и той побесня от гняв. Цяла нощ продължи съветът, на който Шишо и Фанфарон възхваляваха могъществото на краля си и го уверяваха, че ще смаже всички дяволи на ада, ако те го нападнат, на което Пикрошол и вярваше, и не вярваше.

При все това той изпрати под командуването на граф Офейков цял разузнавателен отряд от хиляда и шестстотин конници, всички надлежно поръсени с григорианска вода[1], и вместо пряпорец с по един епитрахил в ръка за всеки случай, та ако дяволите ги срещнат, да побегнат и вдън земя да изчезнат.

Така те стигнаха почти до Лавогийон и Маландри, но като не видяха жива душа по пътя, повърнаха се назад и се отправиха към височината. Близо до Кудре, в една овчарска колибка ли, хижа ли да я наречем, намериха петимата поклонника, вързаха ги с въжета и без да обръщат внимание на техните увещания, молби и заклинания, откараха ги със себе си като най-върли шпиони.

Когато се спускаха към Сьойи, те бяха забелязани от Гаргантюа, който каза на хората си:

— Момчета, ето ви неприятелски разезд, десет пъти по-многоброен от нашия. Да го ударим ли?

— А защо не, дявол ги взел! — зарадва се монахът. — По броя ли съдите за хората или по тяхната доблест и храброст? — И без много да му мисли, отново извика: — Да ги ударим, дяволи, да ги ударим!

Като чуха тези думи, неприятелите си помислиха, че това са истински дяволи, и хукнаха кой накъдето види, с изключение на Офейков, който се прицели и запрати копието си в гърдите на монаха. Ала срещайки страшното расо, копието отведнъж се огъна, сякаш свещица се пречупи в желязна наковалня. Тогава монахът стисна здраво дръжката на манастирския кръст и с такава сила го стовари върху нападателя или по-точно върху костта между рамото и плешката, именувана акромион, че той мигом се изпружи и се свлече неподвижен в краката на коня. Като видя епитрахила, с който мъртвият се беше усукал, брат Жан каза на Гаргантюа:

— Този най-много да е свещеник от ония, дето им казват дякончета. А аз, кълна се в свети Йоан, аз съм монах зрял и като мухи ще ви ги изтрепя до един.

С тези думи монахът полетя напред в галоп, догони бегълците, замахна с тоягата си наляво и надясно и ги покоси като ръж.

Тогава Гимнаст запита Гаргантюа трябва ли да преследват по-нататък отстъпващите.

— В никакъв случай — отвърна Гаргантюа. — Според истинската военна наука никога не бива да довеждаме врага до отчаяние — отчаянието удвоява силите и укрепва духа му. Да лишиш угнетения и омаломощения от всяка надежда за спасение, значи да му посочиш спасителния път. Колко победи победените са изтръгвали от ръцете на победителите единствено защото, противно на здравия смисъл, победителите са преследвали врага до пълно и окончателно унищожение, без да пощадят един, който да отнесе вестта за тяхната победа. Всякога оставяйте за неприятеля всички врати и пътища отворени, даже и сребърен мост му направете, за да улесните отстъплението му.

— Така е — съгласи се Гимнаст, — но те плениха монаха.

— Монаха ли? — изненада се Гаргантюа. — Толкова по-зле за тях! Честна дума ви казвам! Но за всеки случай да не се изтегляме… Да почакаме тук, настрана, защото, струва ми се, аз познавам вече тактиката на нашите врагове — те се осланят на случайността, а не на разума.

Между това, докато те чакаха в орешака, монахът преследваше врага по петите, покосявайки всичко живо, което се изпречваше на пътя му, и ето че пред него неочаквано изскочи конник, подкарал един от злочестите поклонници.

Брат Жан замахна с тоягата, но поклонникът уплашено извика:

— Господин игумене, приятелю мой! Господин игумене, спасете ме, моля ви се!

При тези думи враговете се огледаха назад и като видяха, че един нищо и никакъв монах вдигаше тази олелия, пипнаха го за врата и започнаха да го налагат с върлините си, както се налага дървено магаре. Ала той не усещаше болка и особено когато го биеха през расото — толкова дебела беше кожата му. После го предадоха на двамина стрелци да го вардят и като обърнаха конете си назад и не видяха жива душа по пътя, помислиха, че Гаргантюа е побягнал с войниците си. Тогава се спуснаха към Ноарет, за да догонят Гаргантюа, а монаха оставиха под охраната на двамата стрелци.

Дочул конско цвилене и тропот, Гаргантюа се обърна към своите.

— Приятели — рече им той, — чувам вражеска глъч и вече виждам конници от пълчището, което е тръгнало срещу нас. Да стегнем редиците си и с твърда крачка да продължим напред. Така ще победим врага, а ние ще се увенчаем със слава.

[1] Григорианска вода — светена вода. Обредът и изразът светена вода били установени в окончателния си вид от папа Григорий Велики (ок. 540–604 г.). ↑

Глава XLIV
Как монахът се избави от своята охрана и как бе разбит авангардът на Пикрошол

Като гледаше как враговете препускат нататък, монахът си помисли, че ще налетят на Гаргантюа и неговите хора, и сърцето му се сви от мъка, тъй като не бе в състояние да им помогне. Тогава той започна да наблюдава своите двама пазачи, които жадно поглеждаха към долината, дето се губеха следите на събратята им, и като разбра, че на драго сърце биха хукнали след тях, за да грабнат и те своя дял от плячката, си рече:

„Тези хора не разбират бъкел от военщина, щом досега не ме накараха да се закълна, че няма да избягам, и не посегнаха на сабята ми.“

И докато си казваше това, изтегли същата тази сабя и удряйки стрелеца, стоящ надясно от него, преряза вратните вени и каротидните артерии ведно с мъжеца и сливиците, а с втори удар между втория и третия прешлен разсече гръбначния му мозък и стрелецът мигом се строполи на земята.

Тук монахът обърна коня наляво и връхлетя на другия, а той, като видя, че другарят му е мъртъв и че монахът размахва сабя над главата му, с всички сили закрещя:

— А-а, господин игумене, предавам се! Господин игумене, приятелю мой, господин игумене!

А монахът със същия глас подхващаше:

— Господин монахът, приятелю мой, господин монахът ей сегинка ще ти сгрее задника!

— О-о — ревна отново стрелецът, — господин игумене, миличък мой, господин игумене, дано бог ви помогне да станете абат!

— Кълна се в расото си — отвърна монахът, — че ще те направя кардинал. Откуп от духовниците ще вземаш, така ли? Ей сега с тази ръка ще ти поднеса червената кардиналска шапка.

А стрелецът продължаваше:

— Господин игумене, господин игумене, господин бъдещ абате, господин кардинале, господин всичко каквото пожелаете! Ах! Ох! Ах! Не, господин игумене, миличък мой господин игумене: предавам ви се!

— А аз те предавам на всички дяволи! — кресна монахът.

И с един удар му разсече главата, разби черепа над самата слепоочна кост, изкърти двете теменни кости със стреловидния мост и голяма част от челната кост, а заедно с това разкъса двете мозъчни ципи и двете задни кухини на черепа. Така, придържайки се само чрез тънката черепна надкостница, главата увисна на раменете подобно на докторска шапчица, черна отвън и червена отвътре, и стрелецът се просна неподвижен на земята.

Като свърши с охраната си, монахът пришпори коня и се спусна по следите на неприятелите, догонили на големия път Гаргантюа и хората му. Видимо оредели след страшната сеч, на която Гаргантюа с дебелото си дърво, а така също Гимнаст, Понократ, Евдемон и други ги бяха подложили, неприятелите хукнаха ужасени кой накъдето види, сякаш самата смърт в своя образ и подобие се беше изпречила пред тях.

И както магаре, захапано под опашката от Юнонова щръклица или от муха, търчи наляво-надясно и във всички останали посоки, хвърляйки на земята товара и хапейки и оглавник, и поводи, без за миг да спре и без вие да разбирате какво го кара да лудее така, тъй като няма видима причина, така и тези хора, загубили ума и дума, тичаха презглава, без да знаят защо, преследвани единствено от паническия страх, вселил се дълбоко в душите им.

Тогава монахът, догадил, че всички техни помисли са насочени към това как да спасят кожата си, скочи от коня, качи се на големия камък край пътя, па си плю на ръцете и без да жали сили, заудря бегълците с големия си меч. И повали и уби на място толкова хора, че в края на краищата мечът се строши на две. Тогава монахът си рече, че е време да сложи край на тази сеч и на това кръвопролитие, та останалите живи да помнят и да разправят. И грабна секирата на едного от убитите, възкачи се отново на камъка и като видя как враговете бягат и как се препъват в мъртвите тела, застави всички да хвърлят пики, саби, копия и пушки; тези, които водеха със себе си вързаните поклонници, той смъкна от седлата, а конете им предаде на упоменатите поклонници и им заповяда да застанат недалеч от него, на края на гората, редом с Фанфарон, когото взе в плен.

Глава XLV
Как монахът доведе поклонниците и какви хубави думи им каза Грангузие

След приключване на битката Гаргантюа и неговите хора с изключение на монаха потеглиха обратно и на разсъмване стигнаха у Грангузие, а Грангузие в това време лежеше в постелята си и молеше бога да ги запази и им дари победа; когато ги зърна всички здрави и читави, той от все сърце ги разцелува и ги запита за монаха. Гаргантюа му отговори, че монахът по всяка вероятност е пленен от враговете.

— Толкова по-зле за тях! — подхвърли Грангузие.

А то така и стана де! Не току-тъй у нас и до днес съществува поговорката: „Да пуснеш калугер у дома си, все едно да си сложиш таралеж в гащите“.

После Грангузие нареди на слугите да приготвят богат обяд за угощение на победителите. Когато всичко бе сложено на трапезата, повикаха и Гаргантюа, ала той бе толкова опечален от изчезването на монаха, че не можеше ни да пие, ни да яде.

И точно в този миг неочаквано се появи монахът и още от вратата нетърпеливо се провикна:

— Гимнаст, братко, студено винце, студено винце!

Гимнаст изскочи на двора и с очите си видя не друг, а самия брат Жан да бърза към него, подкарал пред себе си петимата поклонници и пленения Фанфарен. После излезе да го посрещне и Гаргантюа и зарадван до немай-къде, го отведе при Грангузие, който дълго го пита и разпитва за патилата му.

Монахът му разказа всичко от игла до конец: как го бяха пленили, как се бе избавил от стрелците, какво клане му бе теглил насред пътя и как бе отървал поклонниците и взел в плен военачалника Фанфарен. След този разказ започна весело пиршество.

По време на угощението Грангузие запита поклонниците от кой край са, откъде идват и къде отиват.

Тутков отговори за всички.

— Господарю — рече той, — аз съм от Сен-Жну, в Бери, оня там — от Палюо, този — от Онзе, другият до него — от Аржи и последният — от Вилбернен. Идваме от Сен-Себастиан, близо до Нант, а сега полека-лека се прибираме при своите.

— Така, така — промълви Грангузие, — а защо сте ходили в Сен-Себастиан?

— Ходихме да молим светията да ни избави от чумата — отвърна Тутков.

— О, злочести вие! — изохка Грангузие. — Нима вярвате, че свети Себастиан изпраща чумата?

— Вярваме, разбира се — потвърди Тутков. — Нашите проповедници ни учат така.

— Как? — изненада се Грангузие. — Тези лъжепророци разпространяват подобни суеверия? Клеветят светите божи служители, уподобявайки ги на дяволи, които сеят само злини в света? И Омир някога писа, че Аполон е изпратил чума на гръцката армия, а други поети измислиха цяло едно небе, населено с бесове и със зли богове. А и в Сине някакъв лъженабожник проповядваше, че свети Антон възпалява краката, свети Евтроп поболява хората от воднянка, свети Жну — от подагра, а свети Гилда им взема ума. Но аз хубаво го наказах и макар да ме нарече еретик, оттогава насам ни един лъженабожник не посмя да стъпи във владенията ми. Учудва ме, че вашият крал им позволява да произнасят в кралството му такива възмутителни проповеди, защото те са повече за осъждане от ония, които с измами и магии разпространяват чумата. Чумата убива само тялото, докато подобни самозванци тровят душите.

Тук неочаквано влезе монахът, пристъпи решително напред и запита:

— Вие от кой край сте, бедни мои братя?

— От Сен-Жну — отвърнаха поклонниците.

— А какво прави добрият веселяк абат Траншлион? — запита отново той. — Ами монасите у вас какво ядат? Майка му стара, сигурно се натискат около жените ви, докато вие гоните Михаля.

— Хм, хм! — рече Тутков. — За моята аз не се боя. Който я види денем, няма да си блъска ангелите да я навестява нощем.

— Не си прав, момчето ми — отвърна монахът. — Тя може да е грозна като Прозерпина, дявол я взел, но завъртят ли се край нея монаси, няма да я оставят на мира. Дето казват: добрият майстор намира как да употреби всяко нещо. Чумата да ме умори ако не ги видите набъбнали, когато се върнете, а то нали знаете — и сянката на манастирската камбана е оплодяваща.

— Като водата на Нил — каза Гаргантюа, — ако вярваме на Страбон. А Плиний в книга седма, глава трета, твърди, че плодовитостта зависи от храната, дрехите и телосложението.

Тогава Грангузие се обърна към поклонниците:

— Идете си по живо по здраво и нека бог бъде всякога с вас. Отсега нататък не се впускайте в такива неразумни и безполезни странствувания. Гледайте семействата си, трудете се всеки на своето поприще, възпитавайте в благонравие децата си и живейте, както ви учи добрият апостол Павел. Тогава и бог, и ангели, и светии ще ви закрилят и няма да се боите ни от чума, ни от каквато и да е друга болест.

След тези думи Гаргантюа ги отведе в голямата зала да си похапнат. А поклонниците само въздишаха и най-после рекоха на Гаргантюа така:

— Честита е държавата, управлявана от такъв господар! Ние разумяхме много неща и се поучихме от думите му повече, отколкото от всички проповеди, казани в нашия град.

— За това говори и Платон в книга пета De rep. — рече Гаргантюа: — държавите ще бъдат честити, когато царете станат философи или философите — царе.

После заповяда да напълнят дисагите им с храна, а манерките с вино и за да облекчи пътуването им, даде всекиму от тях по един кон и по няколко кароли за дребни нужди.

Глава XLVI
Как великодушно се отнесе Грангузие с пленения Фанфарон

Отведоха Фанфарон при Грангузие и той го запита какво замисля и крои Пикрошол и каква цел преследва с тази суматоха. На това Фанфарон отговори, че Пикрошол възнамерява и цели да завоюва, ако е възможно, цялата страна като отплата за обидата, причинена на неговите пекари.

— Той надценява силите си — каза Грангузие, — а който се лакоми за чуждото, губи и своето. Беше време, когато туряха ръка на цели царства в ущърб на ближния, на брата во Христе. Днес това подражание на чутовните херкулесовци, александровци, анибаловци, сципионовци цезаровци и други е несъвместимо с евангелското учение, което ни повелява да пазим, браним, ръководим и управляваме нашите собствени земи и да не нахълтваме със завоевателни цели в чуждите. Онова, което някога сарацини и варвари считаха за подвиг, днес за нас е разбойничество и злина. Пикрошол ще стори по-добре да си стои чинно у дома си и да управлява кралството си, както подобава на крал, вместо да напада и ограбва моето като злодей. Защото, ако управлява достойно, ще умножи богатствата си, а като обира мен, сам ще се разори.

Идете си с бога, заживейте в истината, посочвайте на вашия крал грешките, които забелязвате, и никога не го съветвайте, като изхождате от вашите лични облаги, защото с общественото имущество погива и частното. Колкото до откупа, който трябваше да заплатите, аз ви освобождавам напълно от него, а освен това наредил съм да ви върнат оръжието и коня.

Ето как трябва да постъпват съседи и стари приятели, толкова повече, че нашата разпра не е истинска война: знае се, че в книга пета De rep. Платон нарича гръцките междуособици не война, а метеж и съветва да бъдем крайно благоразумни, когато изпаднем в такава беда. Но дори ако настоявате, че това е война, тя е съвсем повърхностна. Тя не е проникнала в съкровените глъбини на нашите души, защото честта на никого от нас не е засегната и цялата работа, с една дума, е в това — да поправим грешката, допусната от нашите хора (искам да кажа — вашите и нашите), на която грешка вие трябваше да погледнете през пръсти, дори и когато ви е известна в подробности, защото виновниците заслужават по-скоро презрение, а не внимание, и по отношение на тях може да се ограничим с обезщетение за щети и загуби, което аз от своя страна и предложих. Бог ще бъде справедлив съдия в нашата разпра и аз съм готов да го помоля да ми вземе живота и да погуби пред очите ми всички мои богатства, за да не бъде с нищо разгневен ни от мен, ни от моите хора.

След тези думи Грангузие извика монаха и пред всички го запита:

— Брат Жан, добри ми приятелю, вие ли пленихте присъствуващия тук военачалник Фанфарен?

— Господарю — рече монахът, — той е пред вас, пълнолетен е, а и умът му си е на място, нека сам ви отговори.

Тогава Фанфарон каза:

— Господарю, истина е, че този човек ме плени и аз открито признавам себе си за негов пленник.

— Поискахте ли му откуп? — обърна се Грангузие към монаха.

— Не — отвърна той, — за това не съм и помислял.

— А колко бихте искали за пленяването му?

— Нищо — отсече монахът. — Откуп аз не желая.

Тогава Грангузие заповяда да броят на монаха в присъствието на Фанфарон шейсет и две хиляди жълтици за неговото пленяване, а на упоменатия Фанфарон предложиха угощение и Грангузие го запита иска ли да остане с него, или предпочита да се върне при своя крал. На това Фанфарон отвърна, че ще постъпи тъй, както той го посъветва.

— Тогава — рече Грангузие — върнете се при вашия крал и нека бог бъде с вас.

После му подари хубава виенска сабя в златна ножница, украсена с винетки, наподобяващи лозови клонки, златна огърлица от скъпоценни камъни, на стойност сто и шейсет хиляди дуката и тежка седемстотин и две хиляди марки, и отгоре на туй му връчи като израз на особено внимание десет хиляди екю. След този разговор Фанфарон започна да се стяга за път. Гаргантюа му придаде за охрана трийсет оръженосци и сто и двайсет стрелци под командата на Гимнаст и заповяда за всеки случай да го съпроводят до самите врати на Ларош-Клермо.

Когато пленникът яхна коня и се изгуби в далечината, монахът върна на Грангузие шейсет и двете хиляди жълтици и рече:

— Ваше величество, сега не е време за такива щедри дарове. Почакайте, докато войната свърши, зер човек не знае как всичко ще се обърне, а то тежко и горко на оня, който воюва без големи парични запаси! Парите са гръбнакът на войната!

— Добре — съгласи се Грангузие, — а когато войната свърши, ще дам справедлива награда на теб и на всички мои верни служители.

Глава XLVII
Как Грангузие събра легионите си и как Фанфарон уби Шишо, а после как сам бе убит по заповед на Пикрошол

В същото време от Бесе, Виьо-Марше, Сен-Жак, Трено, Парили, Ривиера, Рош-Сен-Пол, Вовретон, Потил, Бреемон, Пен-де Клан, Краван, Гранмон, Бурд-Виломер, Юим, Сьогре, Юсе, Сен-Луан Панзу, Кудро, Верона, Кулен, Шузе, Варен, Бургьой, Ил-Бушар, Круле, Нарсе, Канд, Монсоро и други съседни владения пристигнаха при Грангузие пратеници и казаха, че те вече знаят какви злини му е причинил Пикрошол и че по силата на отдавна съществуващия между тях съюз предоставят на негово разпореждане всичко, което притежават — хора, пари и военни боеприпаси.

Общата парична сума по договора възлизаше, според пресмятанията им, на сто тридесет и четири милиона и две и половина златни екю. Войската броеше петнайсет хиляди гвардейци, трийсет и две хиляди конници, осемдесет и девет хиляди стрелци, сто и четиридесет хиляди доброволци, единайсет хиляди и двеста оръдия, обикновени и двойни, василики и спироли, а към тях придадоха и четиридесет и седем хиляди пионери. Издръжка и храна за тази войска бяха обезпечени за шест месеца и четири дни.

В отговор на това предложение Гаргантюа не каза ни „да“, ни „не“; той им поблагодари горещо и заяви, че не би желал да ги лишава от такова множество доблестни мъже. И побърза да приведе в боева готовност легионите, които обикновено държеше в Дьовиниер, Шавини, Граво и в Кенкене и които разполагаха с две хиляди и петстотин гвардейци, шейсет и шест хиляди пехотинци, двайсет и шест хиляди стрелци, двеста тежки оръдия, двайсет и две хиляди пионери и шест хиляди конници, и всички тъй добре обслужвани от своите интенданти, доставчици, налбанти, оръжейни майстори и други специалисти, нужни във време на война, тъй добре обучени във военното изкуство, тъй добре въоръжени, тъй добре познаващи знамената на своите части, тъй изпълнителни и тъй покорни на своите военачалници, тъй бързи в бягане, тъй неотстъпни в атака и тъй благоразумни при разузнаване, че приличаха по-скоро на хармонично звучащ орган или на часовников механизъм, отколкото на армия или на опълчение.

Още с пристигането си Фанфарон се представи на Пикрошол и подробно му разказа какво се бе случило с него, как бе постъпил и какво бе видял. Накрая решително го посъветва да се споразумее с Грангузие, когото сега той признава за най-почтения човек на света, и добави, че не е нито изгодно, нито разумно да се отнася така със своите съседи, от които е видял само добро, а най-главното, че тази война ще им донесе само загуби и злочестини, тъй като силите на Пикрошол не са такива, че да може да ги противопостави на Грангузие.

Но Фанфарон още не бе изрекъл последните думи, когато гласът на Шишо прогърмя.

— Тежко и горко на владетеля — рече той, — обкръжен от хора, които врагът лесно подкупва. Аз зная, че Фанфарон е от тях, защото виждам как се е променил и с каква радост би се присъединил към нашите неприятели, за да воюва срещу нас, ако те поискат да го задържат при себе си. Ала както доблестните и храбрите люде са възхвалявани и уважавани от приятели и неприятели, така и подлеците са осъждани от всички и никому не внушават доверие и даже когато враговете се възползуват от тях в осъществяване на користолтобивите си цели, и тогава те не могат да не презират подлостта и предателството.

При тези думи треперещият от негодувание Фанфарон изтегли от ножницата сабята си и прободе Шишо малко над лявата гръд. Шишо мигом се пресели на оня свят, а Фанфарон измъкна сабята от тялото му и високо каза:

— Така ще загине всеки, който хули верните служители.

Вбесен, Пикрошол посочи окървавената шпага и извика:

— Затова ли ти дадоха тази сабя — да убиеш тъй подло, и то пред очите ми, добрия мой приятел Шишо?

И веднага заповяда на телохранителите си да го съсекат на парчета, което те сториха начаса и с такава жестокост, че цялата зала потъна в кръв. После Пикрошол нареди трупа на Шишо да изгорят с почести, а другия — на Фанфарон — да хвърлят от крепостните стени в рова. Властта за това зверско деяние се разнесе по цялата войска и мнозина вече започнаха да роптаят срещу Пикрошол, а Кокошкаров дори се осмели да му каже:

— Господарю, не зная какво ще излезе от цялата тази работа. Чини ми се, че хората ви вече губят вяра. Те намират хранителните ни припаси за недостатъчни; и освен това не е тайна, че нашите редици силно оредяха след тези две-три схватки с врага. А неприятелят получава мощни подкрепления. Ако стане така, че ни обсади, не виждам как ще се измъкнем от обръча му.

— Дявол да ви вземе! — прокле по навик Пикрошол. — Вие сте като мелюнските змиорки — крещите, преди да ви одерат. Нека само се опитат!

Глава XLVIII
Как Гаргантюа обсади Пикрошол в Ларош-Клермо и как разби армията му

Гаргантюа пое върховното командуване на армията. Баща му остана в крепостта и с хубави думи повдигна духа на войниците, като обеща големи награди на ония, които покажат мъжество и храброст.

Не след дълго огромни войскови части се спуснаха до Ведския брод и на лодки и по мостове, сглобени набързо, всички завчас се прехвърлиха на отсрещния бряг. Като огледа разположението на града, кацнал върху удобна за отбрана височина, Гаргантюа реши да дочака нощта, та спокойно да обмисли какво по-нататък да предприеме. Ала Гимнаст му рече:

— Господарю, природата и нравът на французите са такива, че връхлитат и се бият храбро само в началото на боя. Тогава те са по-страшни и от дявола, но застоят ли се, стават по-безпомощни от жени. Аз съм на мнение, щом хората ви посъберат сили и си отдъхнат, веднага да дадете заповед за настъпление.

Мнението на Гимнаст бе намерено за разумно. Тогава Гаргантюа разположи армията си в равнината, а резервите струпа близо до височината. Монахът пое напред с шест роти пехотинци и двеста гвардейци, прегази набързо блатата и излезе над Пию, на големия път за Луден.

Междувременно настъплението продължаваше. Хората на Пикрошол се колебаеха дали да предприемат обход и се срещнат лице с лице с врага, или да отбраняват града от местата си. Накрая Пикрошол, придружен от група въоръжени войници, изскочи разгневен от замъка, ала появяването му бе ознаменувано с такъв силен оръдеен огън, че за да не пречат на своята артилерия, непрекъснато обстрелваща града, гаргантюистите намериха за добре да се изтеглят към долината.

Ония от града опъваха лъковете свръх силите си, но стрелите отскачаха високо, без да улучат никого. Част от отряда, изплъзнала се от артилерийския огън, с настървение връхлетя върху нашите, но бе обкръжена и пометена до крак. Останалите побързаха да минат в настъпление, ала в това време монахът ги обгради откъм тила и всички побягнаха накъдето им видят очите.

Мнозина от нашите бяха готови да хукнат след бегълците, но монахът ги възпря — той се боеше, че увлечени в гонитбата, ще се откъснат от частта си и че врагът, възползувайки се от това, ще ги удари.

Оглеждайки се наляво и надясно и уверил се, че никой отникъде не се задава, монахът изпрати херцог Фронтист[1] да каже на Гаргантюа да заеме левия хълм и по този начин да попречи на Пикрошол да се измъкне през лявата врата. Гаргантюа незабавно изпроводи четири легиона от ротата на Себаст[2], но още недостигнали височината, те се сблъскаха с Пикрошол и с остатъка от неговия отряд. Нашите стремително се хвърлиха върху врага, ала от градските стени ги засипаха със стрели и снаряди и покосиха сума ти народ. Като видя това, Гаргантюа побърза напред да помогне на своите и неговата артилерия така яростно започна да обстрелва тази част на градската стена, че неприятелят бе принуден да струпа тук всички свои сили.

Когато се увери, че атакуваният от него сектор е неохраняван, монахът смело се устреми към градската стена и следван от група войници, стигна на самия връх, казвайки си, че ударът из засада извиква повече смут и уплаха, отколкото боят с равни оръжия. При все това той не се впусна в атака, докато до градската стена не възлязоха всички негови бойци, с изключение на двеста гвардейци, които за всеки случай бе оставил долу.

Тук той и неговите хора внезапно нададоха страхотен вик и без да срещнат съпротива, убиха охраната на вратата, която тозчас разтвориха за своите двеста гвардейци, а после се спуснаха с тях към източната врата, дето се водеше лют бой, удариха врага в тила и го обърнаха в бяг.

Като видяха, че са обкръжени от всички страни и че гаргантюистите са вече в града, хората на Пикрошол се предоставиха на благоволението на победителя. Монахът им заповяда да сложат оръжие, и хладно, и огнестрелно, после заповяда да вкарат всички в църквата и да ги затворят, а за да не избягат оттам, обра де що видя кръстове и хоругви и заварди с тях и със свои хора църковните двери. След всичко това отвори източната врата и се втурна в помощ на Гаргантюа.

Повярвал, че му изпращат подкрепление от града, самонадеяният Пикрошол ускори настъплението си, докато неочаквано дочу гласа на Гаргантюа:

— Брат Жан, брат Жан, колко навреме идваш, приятелю мой!

Едва тогава Пикрошол и хората му разбраха, че всичко е изгубено, и побягнаха ужасени. Гаргантюа продължи да ги преследва до самия Вогодри и ги изтребваше безпощадно, а после заповяда да бият отбой.

[1] Фронтист — мислител (гр.). ↑

[2] Себаст — почтен (гр.). ↑

Глава XLIX
Как, бягайки, Пикрошол бе застигнат от беда и какво стори Гаргантюа след сражението

Отчаян, Пикрошол се спусна да бяга по посока на остров Бушар, но на Ривиерския път неговият кон се препъна и падна и това така го разяри, че той начаса го закла. И тъй като никой не му предложи друг кон, Пикрошол намисли да си вземе магаре от близката мелница, но мелничарите го посиниха от бой и го съблякоха гол, а в замяна му подхвърлиха някаква кошуля.

Така пременен, нашият злочест свадливец продължи нататък. Когато преминаваше реката в Пор-Юо, той срещна стара врачка, на която разказа патилата си, а тя предрече, че ще му върнат царството на куково лято. Оттогава ни вест, ни кост от него. Напоследък дочух, че засега се подвизавал като уличен точилар в Лион, че бил все така заядлив и кого как срещнел, все за куково лято подпитвал, надявайки се, види се, да си възвърне царството, когато това прословуто лято дойде.

След изтегляне на войската Гаргантюа се залови да преброи хората си и се убеди, че малцина бяха загинали в боя: касаеше се само за някои и други пехотинци от ротата на военачалника Толмер[1], а и Понократ бе ранен с куршум в гърдите. После нареди по роти да си отдъхнат и похапнат, а на ковчежниците си каза да заплатят и уредят всички сметки с местните продавачи, напомни им да се държат чинно и да не причиняват щети на града, тъй като той е вече свой, и им каза да се явят след обяд на площада пред замъка — там щели да получат възнаграждение за шест месеца напред, което и стана.

Накрая заповяда да съберат на същия площад всички останали живи Пикрошолови воини, към които, в присъствието на своите князе и военачалници, се обърна с тези думи:

[1] Толмер — безстрашен (гр.). ↑

Глава L
Словото, с което Гаргантюа се обърна към победените

— От прастари времена нашите бащи, деди и прадеди, преизпълнени от миролюбие и от яснотата на своя разум, са предпочитали да увековечат спомена за триумфите си и победите във водените от тях битки, като въздигат трофеи и паметници в сърцата на победените, нежели върху завоюваните от тях земи. Отдавали са по-голямо значение на живото човешко признание, спечелено чрез човеколюбие, отколкото на мъртвия език на колони, арки и пирамиди, изложени на разрушителната сила на времето и на людската завист.

Вие си спомняте с какво великодушие се отнесоха те към бретонците в деня на битката при Сент-Обен-дьо-Кормие[1] и при разрушаването на Партене[2]. Слушали сте, а това ще рече, че сте се и възхищавали от добрите им обноски към испанските варвари, които разграбиха, опустошиха и разориха крайбрежните земи на Олон и Талмондия.

Вашите бащи и самите вие огласихте небесата с одобрителни викове и възхвали, когато царят на Канарските острови, алчният за все нови и нови завоевания Алфарбал, бясно нахълта в Они и разграби всички Арморикански острови и съседните на тях земи. В едно славно морско сражение той бе разбит и пленен от моя баща (бог да го пази и закриля). И какво мислите? Докато други царе и императори[3], пък ако щете и онези, които се именуват католици, се отнасят към пленниците жестоко, затварят ги в тъмница и изискват от тях огромни откупи, моят баща го прие с достолепие, настани го при себе си в двореца и преизпълнен от неизказана доброта, го обсипа с дарове, с почит, с всякакви приятелски щедрости и накрая го пусна на свобода.

А какво стана по-нататък? Когато се завърна в родината си, Алфарбал свика всички свои князе и градоуправници, разказа им как великодушно се бяха отнесли с него у нас и ги помоли да се позамислят и вземат решение по този въпрос, та светът да види в тях пример на любезна учтивост, както бе видял вече у нас пример на учтива любезност. Тогава всички единогласно решиха да предоставят на наше разположение земите и именията си, както и цялото кралство. Сам Алфарбал веднага се върна при нас с девет хиляди трийсет и осем големи кораба, натоварени със съкровища, принадлежащи не само лично на него и на царствения му род, а събрани, кажи-речи, от цялото царство.

Но как, ще запитате вие. Ето как. Когато, в очакване на попътен вятър, неговите кораби спирали на брега, местните жители се трупали там на тълпи и хвърляли на палубите злато, сребро, пръстени, скъпоценности, лакомства, ароматични масла и парфюми, папагали, пеликани, маймуни, кончета, таралежи. Всеки, който държал на доброто си име, считал за свой дълг да принесе в дар най-драгоценните си вещи. Когато пристигна, Алфарбал пожела да целуне краката на моя баща, ала баща ми, считайки това за унизително, не се съгласи и сам прегърна братски Алфарбал.

После му предложи даровете си, но баща ми отхвърли и тях, тъй като ги намери за пребогати. Тогава обяви себе си и своите потомци за доброволни негови роби и слуги, което баща ми също отказа да приеме, защото това му се стори несправедливо. Най-сетне с държавен декрет му отстъпи всички свои земи и цялото свое царство, като поднесе подписани, потвърдени и подпечатани от надлежните лица актовете по прехвърлянето. Баща ми отхвърли и този дар, а договора запокити в огъня! Работата най-после стигна дотам, че развълнуван до немай-къде и изпълнен от жалост към добрите и простодушни канарци, моят баща започна да се окайва и да се облива в сълзи, а после с най-изискани и добронамерени думи се постара да омаловажи благодеянието, което бе извършил, като ги уверяваше, че великодушие по дълг и съвест като неговото не струва и пукнат грош. Ала Алфарбал си знаеше своето и все повече го хвалеше. И как най-подир завърши всичко това? Не забравяйки, че ние можехме да поискаме безбожен откуп от два милиона екю и да задържим като заложници по-големите синове на царя, канарците сами приеха бремето на дълговечно васалство и се задължиха да ни плащат ежегодно по два милиона златни монети от двайсет и четири карата. Първата година те ни заплатиха толкова. Втората година доброволно придадоха още триста хиляди екю, третата — шестстотин, четвъртата — милион, та станаха цели три милиона, и така, по свое желание, увеличаваха и увеличаваха откупа, докато най-после ние напълно се отказахме от него. Такава е сама по себе си признателността: времето, което руши и смалява всичко на света, възвеличава и умножава добрите дела, защото благодеянието, сторено с щедра ръка на справедливия човек, постоянно расте чрез усилията на неговата памет и на благородния му ум.

И тъй като най-малко желая да престъпя законите на тази наша потомствена добродетелност, днес аз ви опрощавам всичко, връщам ви свободата и ви оставям да си отидете свободни и волни, каквито сте били преди. Освен това, когато прекрачите градските стени, всеки от вас ще получи възнаграждение за три месеца, за да можете да се завърнете при вашите семейства, а за да не ви нападнат моите селяни, шестстотин гвардейци и осем хиляди пехотинци, под командата на моя щитоносец Александър, ще ви съпровождат и охраняват чак до домовете ви!

Бог да бъде с вас!

Съжалявам от все сърце, че Пикрошол не е тук — аз бих му обяснил, че тази война започна мимо волята ми и че у мен никога не е имало и помисъл по този начин да увеличавам богатствата си и да прославям името си.

Но тъй като той изчезна неизвестно къде и как, аз искам да предам цялото негово царство на сина му, който поради твърде младата си възраст (още няма пълни пет години) ще бъде наставляван и обучаван от старите князе и от учените в страната. Като имам предвид, че едно тъй омаломощено царство като вашето лесно може да бъде разорено, ако не се обуздаят алчността и користолюбието на неговите управници, аз ще поставя над тях Понократ и ще го облека в необходимата власт, за да остане при наследника до времето, когато се увери, че той е способен самостоятелно да управлява и да царува.

Известно ми е, че порочната слабост да оневиняваме злосторниците и да им прощаваме води до това, че те, злоупотребявайки с незаслуженото доверие, което им засвидетелствуваме, вършат все нови и нови злодеяния.

Известно ми е също така, че Мойсей, най-хрисимият от всички люде на времето си, е наказвал строго бунтовниците и размирниците сред израелския народ.

Известно ми е, че дори Юлий Цезар, за когото Цицерон казва, че съдбата не можела да прибави нищо към онова, което вече владеел, и че неговата най-висша добродетел се изразявала в постоянната му грижа да простира над всекиго покровителствената си десница, в някои случаи е наказвал безмилостно причинителите на раздори. По техен пример и аз искам, преди да тръгнете на път, да ми предадете, първо: вашия хубостник Марке, чието самолюбие бе предлог и първопричина за тази война; второ, неговите приятели — пекарите, които не си сториха труда да вразумят още тогава тази луда глава, и най-сетне всички съветници, пълководци, военачалници и приближени на Пикрошол, които го ласкаеха, съветваха, подстрекаваха и го придумаха да наруши нашите граници и да ни причини такива злини.

[1] … битката при Сент-Обен-дьо-Кормие… — битка между бретонците и френските кралски войски на 28 юли 1488 г., когато армията на френския крал Карл VIII разгромила бретонската войска. ↑

[2] Партене — бретонска крепост, разрушена в 1486 или 1487 г. ↑

[3] Докато други царе и императори… — намек за Карл V, който почти година държал в плен Франциск I (след поражението при Павия). ↑

Глава LI
Как победителите гаргантюисти бяха възнаградени след победата

Когато Гаргантюа завърши речта си, победените му предадоха исканите от него размирници, с изключение на Побойников, Хлапаков и Ситняков, които шест часа преди битката бяха избягали — единият в Анелската клисура[1], другият във Вирската долина[2], а третият в Лонгроньо[3], бягали, та и назад се не обръщали, — и с изключение на други още двама пекари, паднали на бойното поле.

Гаргантюа не стори на заложниците нищо лошо — само ги накара да носят пресите в книгопечатницата, която неотдавна бе открил. Междувременно заповяда всички убити да бъдат погребани с почести в Ноаретската долина и в Брюлвиейското поле. Ранените бяха настанени на лечение в неговата главна болница. После, осведомявайки се за щетите, причинени на града и на обитателите му, той нареди да ги обезщетят напълно на основание на техните показания, дадени под клетва, и заповяда да издигнат в града крепост, в която постави постоянен гарнизон и караул, за да бъде в бъдеще градът по-добре защитен срещу внезапни нападения.

Преди да напусне страната, той изказа горещата си благодарност на всички войници от легионите си, допринесли за извоюване на победата, и ги изпрати да зимуват в гарнизоните, с изключение на неколцина от десетия легион, отличили се в последния бой, както и военачалниците, които отведе със себе си при Грангузие.

Като ги видя да пристигат, старецът почувствува радост, която е невъзможно да се опише. И тозчас нареди да устроят пир, но такъв разкошен, богат и чудесен пир, какъвто светът не е виждал от времето на цар Артаксеркс[4]. А след угощението им раздаде всички съдове и украшения от своя бюфет, които вкупом тежаха милион осемстотин хиляди и четиринайсет златни безанти и се състояха от големи антични вази, големи амфори, големи блюда, големи чаши, потири, стомни, свещници, купи, стакани, жардиниери, бонбониери и други подобни, всички от масивно злато, без да говорим за скъпоценните камъни, емайла и резбата, които по общо мнение струваха повече от самото злато. И не стига това, а от своята собствена каса даде на всеки по милион и двеста хиляди екю в брой и им преотстъпи за вечно ползуване (освен ако умрат без наследници) замъци и земи, каквито сами си изберат. На Понократ преотстъпи Ларош-Клермо, на Гимнаст — Кудре, на Евдемон — Монпансие, Риво на Толмер, на Итибол — Монсоро, на Акамас — Канд, Варен на Хиронакт, Граво на Себаст, Кенкене на Александър, Лигре на Софрон и т.н.

[1] Анелската клисура — в Приморските Алпи в Италия. ↑

[2] Вирската долина — в Нормандия. ↑

[3] Логроньо — град на брега на Ебро в Испания. ↑

[4] … пир, какъвто светът не е виждал от времето на цар Артаксеркс. — В Библията се разказва, че персийският цар Ахашверош (у нас усвоено Артаксеркс) устроил за своя двор пир, който продължил повече от сто и осемдесет дни. ↑

Глава LII
Как Гаргантюа заповяда да построят за монаха Телемската обител[1]

Сега оставаше да се възнагради монахът. Гаргантюа искаше да го направи абат на Сьойи, ала той отказа. Тогава Гаргантюа му предложи по избор Бургейлското или Сен-Флорентийското абатство[2], а ако иска, и едното, и другото. Ала брат Жан категорично му заяви, че не желае да се занимава с монаси, нито да ги управлява.

— Как да управлявам други, когато сам себе си не умея да управлявам? — каза той. — Ако вие считате, че съм ви оказал и че мога и занапред да ви оказвам приятни услуги, позволете ми да построя абатство, каквото аз искам.

Идеята се понрави на Гаргантюа, който за тази цел предложи цялата своя Телемска област до самата Лоара, на две мили от голямата гора Пор-Юо. Монахът го помоли да построи на това място абатство, различно от всички други, съществуващи дотогава.

— В такъв случай — рече Гаргантюа — вие не бива да го ограждате, тъй като всички други абатства са оградени с високи стени.

— Вярно е — съгласи се монахът, — и това не е току-така, дето има стени, има шушукане, завист и сплетни.

— И още нещо — настави Гаргантюа. — Тъй като в много от манастирите съществува обичай, когато в тях влезе жена (добродетелна и целомъдрена, разбира се), да се почистват местата, по които тя е минала, в новия манастир да бъде установен такъв ред: да се почистват основно всички места, по които са минали случайно попадналите тук монах или монахиня. А като се знае, че в манастирите всичко е размерено, разчетено и съобразено с часове, ще наредим в новия да няма ни часовник, ни циферблат и всяка работа да се върши както и когато е удобно. Защото — каза Гаргантюа, — да броиш часовете, ще рече да си пропиляваш времето напразно. Каква полза от това? От глупаво по-глупаво е да се съобразяваш със звъна на някакъв часовник, а не с изискванията на здравия смисъл и разума. Item[3], в наше време в манастир постъпват само кривогледи, хроми, гърбави, грозни, презрени, покварени, побъркани, малоумни и повредени жени, а от мъжете — само сополанковците, недъгавите, нехранимайковците и готованковците…

— Като е дума за жените — прекъсна го монахът, — къде дяват грозните и дотегливите?

— В манастирите — отвърна Гаргантюа.

— Вярно — потвърди монахът.

И ето защо наредиха в новото абатство да бъдат приемани само хубавици, представителни и сговорчиви, и само хубавци, представителни и сговорчиви.

Item, тъй като в женските манастири мъжете проникват не през главния вход, а скришом и тихомълком, решено бе да се забрани на жените да избягват мъжете, а на мъжете — да избягват жените.

Item, тъй като мъжете, както и жените, постъпили в манастир, след едногодишно пробно послушничество са принуждавани да останат за цял живот в манастира, решено бе в бъдещата обител мъже и жени да я напущат по своя воля и когато им е угодно.

Item, тъй като обикновено монасите дават три обета — за целомъдрие, беднота и смирение, решено бе тук монасите да влизат в законен брак, да забогатяват и да се радват на пълна свобода.

Колкото до възрастовия ценз при постъпване в обителта, за жените се предвиждаше от десет до петнайсет години, а за мъжете — от дванайсет до осемнайсет.

[1] Телемската обител — от гръцкото „телема“ — желание. ↑

[2] Бургейлското и Сен-Флорентийското абатство — едни от най-богатите в Западна Франция. ↑

[3] По-нататък (лат.). — Б.пр. ↑

Глава LIII
Как и с какви средства бе построена Телемската обител

За построяване и обзавеждане на абатството Гаргантюа отпусна в брой два милиона седемстотин хиляди осемстотин трийсет и един „дълговлакнести овни“ и обеща до завършване на строежа ежегодно да придава от доходите на река Див[1] един милион шестстотин шейсет и девет хиляди екю с изображение на слънцето и още толкова с изображение на Квачката. За издръжка на обитателите Гаргантюа определи дар от два милиона триста шейсет и девет хиляди петстотин и четиринайсет „нобиле с роза“ под формата на поземлена рента, гарантирана, погасена и платима всяка година пред манастирската порта, в потвърждение на което издаде и специална грамота.

Зданието бе построено във вид на шестоъгълник с големи кръгли кули в ъглите, всяка от по шейсет крачки в диаметър и еднакви по големина и форма. На брега на реката Лоара, която протичаше на север, се издигаше кулата, наречена Арктика; на източната страна се извисяваше друга кула, назовавана Калаера; следващата кула се именуваше Анатолия, по-нататък възправяше снага Месембрина, още по-нататък — Хесперия и на края — Криера. Разстоянието между отделните кули се равняваше на триста и дванайсет стъпки. Зданието беше шестетажно; ако считаме сутерена за пръв етаж. Сводовете на втория етаж напомняха дръжки на кошници, а всички останали етажи бяха облицовани с фландърски гипс във формата на лампади.

Покривът, от хубави шиферни плочи, завършваше с подпорна оловна греда, украсена с малки човешки фигурки и животни, изкусно изработени и позлатени. От покрива, между прозорците, на известно разстояние от стените, се спускаха водосточни тръби, боядисани по диагонал в златисто и синьо. Долу те завършваха с широки улеи, от които водата се стичаше под зданието, а оттам — в реката.

Това здание бе стократно по-красиво от Бониве, Шамбор и Шантий; то съдържаше девет хиляди триста трийсет и два апартамента, състоящ се всеки от всекидневна, тоалетна, гардеробна, място за молитва и коридор, който водеше към голяма зала. Кулите се свързваха помежду си отвътре и с жилищния корпус посредством вита стълба, стъпалата на която, дълги двайсет и две стъпки и високи три пръста, бяха направени от порфир, нумидийски камък и пъстър мрамор. От площадка до площадка водеха дванайсет такива стъпала. На всяка площадка имаше две прекрасни антични арки, през които проникваше светлината и които отвеждаха към остъклен балкон, равен по ширина на стълбата, а стълбата излизаше до самата стреха и там завършваше с павилион. По тази именно стълба бе възможно от коя да е страна да се премине в голямата зала, а от залата — към жилищните помещения.

Между кулите Арктика и Криера се намираха обширни библиотеки, където се съхраняваха латински, гръцки, еврейски, френски, италиански и испански книги, разпределени според езика в различни етажи.

В средата се виждаше великолепна стълба, която започваше вън от жилището със свод, широк шест туаза[2]. Тя беше толкова съразмерна и широка, че шестима бронирани воини с копие на бедрото можеха едновременно да се изкачат до самия връх на зданието.

Между кулите Анатолия и Месембрина се простираха разкошни, просторни галерии, с многобагрени фрески по стените, изобразяващи подвизи на древни герои, исторически събития и различни пейзажи. И тук, между тези две кули, имаше стълба и врата, подобни на ония, които видяхме откъм реката. А над входа с големи антични букви бе написано следното:

[1] Див — рекичка, протичаща на няколко километра от Дьовиниер (имение на Антоан Рабле). ↑

[2] Туаз — старинна френска мярка за дължина, равна на 1,95 м. ↑

Глава LIV
Надпис на главната порта на Телемската обител

Не влизайте при нас, безбожници, биготи,

презрени същества, с вас никой не говори,

разсеяни глави, по-мръсни сте от готи

и остерготите, предтечи на маготи,

с усмихнати лица, угодници, позьори,

интриги сеещи, коварства и раздори,

прогнили от разврат, на вашите лъжи

и тъмни идоли днес никой не държи.

Ах, ваште заблуждения

пораждат възмущения

и вие ще смутите

на хората душите

и моите песнопения

със ваште заблуждения.

Не влизайте при нас, злодеи безподобни,

попове с долен нрав, о, сган добре позната,

архиепископи и писари угодни,

грабители на чест и на блага народни,

ах, бесни кучета, идете вдън земята,

на всеки звяр свиреп такава е съдбата.

Крещете другаде, но не и тук при нас,

не сме свърталище за долната ви власт.

Процеси и дебати

при нас не са познати,

кавги не разиграваме.

На вас ги подаряваме,

ринете ги с лопати

процеси и дебати.

Не влизайте при нас, скъперници, лихвари,

лапачи на блага, погазващи закона,

стоглави хищници и кръвопийци стари,

реда смущавате с вида си на гробари,

във вас се е вселил духът зъл на Мамона

и слепи тичате да пипнете милиона,

кресливият ви глас навсякъде ехти,

дано нелепа смърт навеки ви слети.

С лица на мародери

и дебнещи пантери,

лишени сте от срам.

Но друг човек аз знам,

с вас сили ще премери,

с лица на мародери.

Не влизайте при нас, бъбривци заслепени,

потисници мъже, печални и ревниви,

свадливи всеки миг, жестоки, озверени,

пияни, гадна смет и вечно озлобени,

от кръвожаден вълк и римлянин по-диви.

Простаци и скопци и дядовци лъстиви,

не внасяйте в Телем омразната ви смрад

и да ви няма тук, върнете се назад.

Чест, хвала и добър ден,

хора на труда почтен,

радостни и сговорливи,

здрави, читави и живи,

чуйте втори път от мен,

чест, хвала и добър ден.

Добре дошли при нас с душите си открити,

във своя роден дом сте мили кавалери,

при нас ще бъдете доволни и честити,

тук няма жажда, глад и вечно ще сте сити,

далеч от шумните стъгди и лицемери,

добре дошли при нас, любезни офицери!

О знатни господа, войници на честта,

аз съм щастлив, че вас в Телем ще приютя.

Те са сеньори честни

и рицари чудесни,

те низост не познават,

доброто защищават,

на всички са известни,

че са сеньори честни.

При нас елате тук, с евангелски завети,

от вашто мъжество достойно защитени,

Телем е ваш покров с надежди и съвети

и той ще ви спаси от влъхвите проклети,

готови да внесат, от ярост озлобени,

отрови и лъжи в душите ви спасени.

Вселявайте в ума самата доброта,

презрете всяко зло, заплашващо света.

Думите свещени

тук са проверени

в Светото писание.

В скъпото ни здание

те са отредени

за души смирени.

При нас елате тук, о дами съвършени,

това е дом за вас, ще бъдете щастливи,

с божествени лица и погледи смирени,

с държание добро и с мъдрост надарени.

Какъв прекрасен кът със местности красиви!

Дарител е сеньор с деди благочестиви,

като награда вам нарочно отреден,

но с ваше злато май изглежда изграден.

Парите при дарение

налагат опрощение

и този, който дава,

сам бог го охранява.

Парите при дарение

донасят опрощение.

Глава LV
Как беше устроено жилището на телемитите

В средата на вътрешния двор имаше чуден алабастров фонтан, увенчан с изображението на трите Грации, всяка от които държеше в ръце рог на изобилието, а водата бликаше от ненките, устата, ушите, очите и от други отвори на телата им.

Стените на зданието, излизащи на двора, лежаха върху масивни халцедонови и порфирни колони, които се съединяваха в красиви антични арки; под тези арки се виждаха чудни пъстроцветни галерии, просторни и дълги, украсени с живопис, а така също и с рога на елени, еднороги, носорози, с хипопотамови и слонови зъби и с други достойни за възхищение неща.

Дамските помещения бяха разположени между кулите Арктика и Месембрина. Останалото заемаха мъжете. Срещу поменатите дамски помещения, между първите две кули, бяха построени за развлечение на жените спортно игрище, хиподрум, театър, басейни за плаване и чудесни трикатни къпални, снабдени с всичко необходимо и с благовонна вода.

Край реката се простираше красив парк с цветни лехи по средата. Между следващите две кули се виждаха манежи за игра с малка и голяма топка. Откъм кулата Криера се зеленееше овощна градина, пълна с всевъзможни плодни дръвчета, разположени косо. В дъното имаше огромен лес, който гъмжеше от дивеч.

Пространството между другите две кули се заемаше от стрелбището, където стреляха с пушки, стрели и арбалети; отвъд кулата Хесперия бяха едноетажните сервизни помещения, зад тях конюшните, а пред тях — соколовият двор, дето дресираха соколи. Крит, Венеция и Сарматите ежегодно го снабдяваха с прекрасни образци на всички птичи породи: орли, кречети, ястреби, крагуи, соколи, ястреби-пъдпъдъци, дребни соколи и други, които опитомяваха и дресираха тъй изкусно, че когато ги пущаха да полетят над полята, ловяха всичко, което се изпречеше на пътя им. Малко по-нататък, недалеч от парка, беше кучкарницата.

Всички зали, стаи и кабинети бяха тапицирани съобразно годишните времена. Подовете бяха постлани със зелено сукно. Креватите — с бродирани покривки.

Във всяко преддверие имаше кристално огледало, поставено в обсипана с перли рамка от чисто злато и достатъчно голямо, за да се огледа човек в него в целия си ръст. Пред вратите на дамските жилища бяха разположили витрините си парфюмери и коафьори, през чиито ръце задължително минаваха мъжете, когато навестяваха дамите.

Всяка сутрин парфюмери внасяха в дамските покои розова, портокалова и миртова вода, както и драгоценната кадилница, която пръскаше ухания от най-различни ароматични треви.

Глава LVI
Как бяха облечени монасите и монахините в Телемската обител

На първо време след основаването на обителта жените се обличаха според вкуса и желанията си. Впоследствие обаче те, по своя воля и предпочитания, въведоха следната реформа: започнаха да носят яркочервени или розови чорапи, които стигаха точно три пръста над коляното и завършваха с хубави бродерии и нашивки. Жартиерите имаха цвета на дрехата им и обхващаха коляното отгоре и отдолу. Обувките, сандалетите и пантофите се правеха от алено, червено или виолетово кадифе, а отворите им бяха обшити с ресни.

Върху ризата надяваха красив корсаж от копринен камлот и кринолин от бяла, червена, възжълто-червена, сива и друга тафта, а после обличаха пола от сребриста тафта, бродирана със златни нишки и с изшивани с игла мотиви, или пък, според времето и желанието им, от атлаз, дамаска, кадифе — оранжево, жълто, зелено, възсиво, синьо, светложълто, червено, бяло, а по празниците — пола от златен или сребърен брокат и от други скъпи тъкани, украсени със златни нашивки.

Плащовете се правеха, според сезона, от златиста тъкан със сребърни нашивки, от червен атлаз, украсен със златни ширити, от бяла, синя, черна или възжълто-червена тафта, от копринена саржа, от копринен камлот, от кадифе, от златна и сребърна тъкан, от златист брокат или от кадифе и атлаз, с красиви златни мотиви по тях.

Лете вместо плащове носеха прелестни къси пелеринки от гореупоменатите материи или мавритански наметала от виолетово кадифе със сребърни галони, златни нашивки и златни панделки, обшити с малки индийски перли. И към всичко това неизменния сноп от красиви пера на главата в цвета на маншетите и богато украсен със златни титерици.

Зиме — мантии от тафта в гореизброените цветове, подплатени с кожа от рис, черен цибет, калабрийска куница, самур и с други скъпи кожи.

Броеници, пръстени, верижки, огърлици, всичко бе от най-фини скъпоценни камъни — карбункули, рубини, розови рубини, брилянти, сапфири, изумруди, тюркоази, гранати и ахати в невиждани по красотата си съчетания.

Шапките се сменяха според годишните времена: зиме — френски, пролет — испански, лете — тоскански, а в неделя и в празнични дни предпочитаха френските, защото ги намираха за по-прости и следователно в съгласие с изискванията за дамското благоприличие и скромност.

Мъжете си имаха своя мода: чорапи — вълнени или памучни, тъмночервени, розови, бели, черни. Панталони — кадифени, в такива или приблизително такива цветове, бродирани и скроени по вкус. Куртки — от златен или сребърен брокат, кадифе, атлаз, свила, тафта, всякога в същите тонове и изрядно скроени, бродирани и подшити. Шнурове — копринени и в съответни цветове, пафти — златни, украсени с емайл, жилетки и кафтани — от златен брокат, златна тъкан, сребърен брокат или от кадифе, обшито със злато по вкус, мантии — разкошни като дамските, пояси — от коприна, в цвета на куртките. И у всекиго на хълбока сабя със златна дръжка, в ножница от кадифе с цвета на панталоните. Такива бяха и кинжалите. Шапките — от черно кадифе и украсени с множество златни копчета, пискюли и изящни бели пера, по които блестяха златни титерици, рубини и изумруди.

Ала което бе по-важно, между мъже и жени цареше такова съгласие, че и едните, и другите се обличаха в дрехи от един и същ плат и от един и същ цвят, а за да не стане грешка, неколцина младежи бяха задължени всяка сутрин да оповестяват на господата в каква премяна желаят дамите да се появят този ден пред тях, тъй като всичко се вършеше по волята на дамите.

Но не мислете, че мъже и жени си губеха времето сами да шият тези тъй красиви златоткани одежди и тези тъй богати накити — шивачите всяка сутрин ги поднасяха от готови по-готови, а камериерките бяха толкова опитни, че в миг обличаха дамите от глава до крака. А за да не почувствуват телемитите никога недоимък, било в дрехи или в накити, близо до Телемската гора имаше огромно здание, дълго половин миля, светло и просторно, в което живееха бижутери, шлифовачи на скъпоценни камъни, бродирачи, шивачи, тъкачи, предачи на свила, продавачи на платове, на мебели и всеки с любов работеше за телемските монаси и монахини. Материали и тъкани им доставяше сеньор Навзиклет[1], който от Бисерните и Канибалските острови[2] всяка година отправяше за манастира седем кораба, натоварени със златни кюлчета, сурова коприна, бисери и драгоценни камъни.

Ако с време някои от тези камъни изгубеха блясъка си, те го придобиваха отново, като ги хвърляха да ги покълват петлите, на които този способ действува както очистителното на соколите.

[1] Навзиклет — „славен кораб“ (гр.). Така и Омир в своята „Одисея“ нарича приказния мореплавател — Феак. ↑

[2] Бисерните и Канибалските острови — Малките Антилски острови. ↑

Глава LVII
Как живееха телемитите

Целият техен живот беше подчинен не на закони, устави или правила, а на собствената им добра воля и на желанията им. Ставаха, когато искаха, пиеха, ядяха, работеха или спяха, когато пожелаеха. Никой не ги будеше, никой не ги насилваше да пият, нито да ядат или пък да вършат каквото и да било. Така бе наредил Гаргантюа. И техният устав се свеждаше до едно-единствено правило:

ПРАВИ КАКВОТО ИСКАШ

защото свободните хора, родени и възпитани от добри родители и движили се в почтено общество, притежават вроден инстинкт и вътрешна сила, която те назовават чест и която постоянно ги напътствува към добри дела и ги отклонява от порока. Когато низки страсти или пагубни влияния смутят духа им, те се уповават на своя благороден, издълбоко идещ стремеж, който естествено ги насочва към добродетелта, за да отхвърлят от себе си ярема на робството, тъй като ние всякога се стремим към запретеното и жадуваме за онова, което ни отказват.

Благодарение на тази свобода у телемитите възникна благороден стремеж всички на драго сърце да вършат онова, което явно се нрави на едного от тях. Ако някой кажеше: „Да пием!“ — всички пиеха, ако кажеше: „Да играем!“ — всички играеха, ако кажеше: „Да потичаме из полето!“ — всички се отправяха натам. Ако намекнеше за лов със соколи или с хрътки, тозчас дамите възсядаха парадните си раванлии кобили и вземаха в ръка крагуй, сапсан или друг някакъв сокол; мъжете носеха други птици.

И всички те бяха хора толкова образовани, че сред тях не можеше да се намери ни един мъж и ни една жена, които да не умеят да четат, да пишат, да пеят, да свирят на музикален инструмент, да говорят пет или шест езика и на всеки от тях да съчиняват и стихове, и проза. Нийде освен в телемитската обител нямаше такива храбри и благородни кавалери, толкова неуморими в ходенето и изкусни в ездата, тъй силни, толкова подвижни, ловки, толкова изкусно владеещи всички родове оръжия; нийде освен в телемитската обител нямаше толкова красиви и толкова изящни, всякога усмихнати дами, толкова сръчни и с иглата, и с метлата и толкова ревностни във всяко почтено и непринудително женско занятие.

Когато се случеше някой от мъжете да напусне абатството било по желание на родителите си или поради друга някоя причина, той отвеждаше със себе си някоя от жените, именно тази, която го бе избрала за свой поклонник, и те встъпваха в брак. И ако в Телем, като приятели, бяха живели в мир и съгласие, толкова повече те се обичаха и почитаха като съпрузи; тяхната взаимна любов бе тъй силна в края на живота им, както в деня на женитбата им.

А, да не забравя: ще ви приведа тук загадката, изсечена на голямата бронзова плоча, която била намерена в основите на обителта. Ето какво гласи тя:

Глава LVIII
Пророческа загадка[1]

О бедни мои замечтани люде,

дано гласът ми бодър ви събуди,

щом вярвате, че може сам човек

да вникне в тайнствения звезден бег

чрез собствената си и будна мисъл

какво всевишният ни е орисал

и от самия него подкрепен,

той ще разкрива като посветен

на бъдещите векове съдбата.

Та вслушайте се в мойта дума свята:

през тази зима по незнаен път

върху земята ни ще връхлетят

пълчищата на врагове незнайни

и ще потъпчат божиите тайни.

Ще изкушават беден и богат,

ще всяват смутове, разкол, разврат —

и щом душата ни е уморена,

ще бъде много лесно прелъстена.

Ще стане хаос нашият живот

и дяволското зло ще бъде в ход.

Ръка ще вдигне син срещу бащата

и ще цари без страх навред враждата.

Управници, велможи и крале

ще гинат върху бойното поле.

Понятията „чест“ и „уважение“

ще си изгубят своето значение.

Аз днес ще бъда, а пък утре ти

и колелото тъй ще се върти.

Ще стават разни пререкания,

безброй кавги и изпитания,

каквито тоя свят не е видял,

когато нявга бог го е създал.

В туй време много хора лъчезарни,

поддадени на страстите коварни,

живота скъпо ще си заплатят

и в ранната си младост ще умрат.

А който влезе в тая битка луда,

да не разчита на случайно чудо,

докле в простора тя не откънти и

всеки свойта дан не заплати.

Светът с измамите ще заживее,

мечтата за добро във мрак ще тлее,

омраза в разума ще се таи,

душата няма със любов да се пои

и кръговратът безконечно шумен

с лъжи ще зида тоя свят безумен.

Чуй, грешнико, от грях обременен,

в жестоко време знай, че си роден!

Във смутния потоп и тъжна орис

земята ще се дави в свойта горест.

Не ще отминат никоя страна,

могъщ поток с развихрена вълна

за миг ще скрий на хората главата,

увлечени неистово в борбата

със целия им дух ожесточен.

Животни ще умират всеки ден,

покорно ще лежат стадата,

навред опръскали със кръв земята,

но не принесени във жертвен дар,

а за пира на някой господар.

Сега добре сами си помислете

за тая тежка криза и кажете,

дали тя няма смут да причини

и във самите земни глъбини?

Макар на хората земята да е мила,

не мислят как да я спасят насила,

а се стараят в своя жизнен път

във вечен плен така да я държат.

И дълго тя във скърби ще живее,

напразно и бездейно ще линее,

ще продължават дните на беди,

ще бъде небосводът без звезди,

луната плахо в ужас ще се свие

и с плътен мрак нощта ще я покрие.

И слънцето и нашата земя

ще бъдат разделени от тъма,

ще запустее цялата вселена,

от трусове подземни известена…

От Етна Кронос тъй създал вулкан

за отмъщение против Титан,

та своя гняв безумен да излее.

От камъни просторът ще тъмнее.

Тифон[2], така от ярост помрачен,

изскубвал планините разярен

и ги запращал люто чак в морето.

За жалост и земята, и небето

ще претърпят големи поражения.

Дори с труда си нови поколения

отново подло ще я предадат.

Но хора доблестни ще се явят,

ще сложат край на ерата жестока.

А дето бях споменал за потока,

от него хората ще се спасят,

но те сами ще видят тоя път

как от безкрайното небе отгоре

огромен огън ще пламти в простора

и той ще пресуши за миг водата,

мира ще тържествува на земята.

Светът ще заживее възроден

и не един ще бъде награден

с имот, богатства и манна небесна,

ще им дадат и веселба чудесна,

а други ще останат с пръст в уста.

Дотук ви разтълкувах участта,

каквато бог на всички е орисал.

А ето и накрая мойта мисъл:

ще бъде тоя истински блажен,

останал в бурите докрай почтен.

Когато прочетоха този документ, Гаргантюа въздъхна дълбоко и каза на присъствуващите:

— Хората, вярващи в евангелските истини, са подложени на гонения от най-стари времена, но блажен е оня, който не се смущава от тези гонения и не се изкусява от влеченията на плътта, а върви право към целта, указана нам от господа бога чрез устата на възлюбления му син.

— А какво, предполагате — запита монахът, — заключава в себе си тази загадка и какво означава тя?

— Какво ли? — отвърна Гаргантюа. — Разкритие и утвърждаване на божествената истина.

Кълна се в свети Годеран — възрази монахът, — аз не я тълкувам така: така я тълкува пророк Мерлен[3]. Търсете в тази загадка всякакви иносказания, придавайте й най-дълбок смисъл, умувайте колкото си искате над нея — вие и всички останали. Що се отнася до моя милост, аз виждам тук само едно, между впрочем доста неясно, описание на игра с топка. Изкусителите на хора — това са играчите, обикновено приятели; след първите две подавания един от играчите излиза от терена, друг влиза. Вярват на първия, който каже как е прелетяла топката: над или под мрежата. Потокът вода — това е потта; плетениците на ракетите са направени от овнешки или от кози черва; кръгообразната машина е топката. След играта играчите се подсушават около буен огън, подменят ризите си, а после с удоволствие сядат около масата, дето най-весело пируват победителите. И тогава — яж и пий, колкото душа ти иска!

[1] Цялата „Пророческа загадка“ с изключение на няколко стиха принадлежи на поета Мелен дьо Сен-Желе (1491 — 1558 г.). ↑

[2] Според гръцката митология, побеждавайки великана Тифон (олицетворение на подземните вулканични сили), Зевс го хвърлил в Тартар, а върху него запокитил и планината Етна. Но неукротимият Тифон се опитал да я отхвърли от себе си, предизвиквайки земетресение на средиземноморските острови, включително и на Енарма (днес Иския — островче на 30-ина км от Неапол). ↑

[3] Мерлен — могъщ вълшебник, герой в приказките за крал Артур и рицарите на Кръглата маса. ↑

Книга втора
Пантагрюел, крал на дипсодите, показан в истинския му вид с неговите потресаващи подвизи и дела
Творение на покойния метр Алкофрибас, извлекател на квинтесенции

Десетостишие на метр Юг Салел[1]

Възхвала всеки автор заслужава,

в труда си всичко ценно съчетал,

читателят с възторг ще го прославя,

в това съм убеден, щом е успял

във, свойта мъдра книга с хумор зрял

да ни даде урок в приятен вид,

че всеки би го взел за Демокрит,

макар и смешно-тъжно да му става,

Пиши и ако днес не си открит,

ти утре ще дочакаш свойта слава.

От автора

Най-славни и най-доблестни воини, люде премили и пречестни, които с увлечение се отдавате на всички благородни и благопристойни занимания! Вие неотдавна видяхте, четохте и узнахте Великите и безподобни хроники за великана Гаргантюа и им повярвахте с несмутимата вяра на вярващия и неведнъж при срещи с почтени дами и госпожици вместо любовни думи им разказвахте дълги и забавни епизоди от тази книга, за което заслужавате големи похвали и вечна признателност.

Ако имах власт, аз бих накарал всеки един да изостави задълженията си, да пренебрегне занятията си и да забрави грижите си, за да посвети всичкото свое време на тези разкази, без да отвлича и обременява ума си с други неща, докато ги научи наизуст от игла до конец, та ако случайно книгопечатането спре или пък ако всички книги бъдат унищожени, да ги разказва на децата си дума по дума и от ръка на ръка да ги предава на наследници и потомци като религиозна кабала, тъй като ползата от нея е по-голяма, отколкото би предполагала тайфата охранени, плешиви самохвалци, разбиращи тези забавни приключения по-малко, нежели Ракле „Институциите“[2].

Аз познавах мнозина високопоставени и могъщи сеньори, които ходеха на лов със соколи за едър звяр или патици и когато се случеше да не открият звяра в указаните от водачите места или пък когато соколът изпуснеше плячката, те биваха, както сами разбирате, силно огорчени и само в безподобните хроники за упоменатия Гаргантюа намираха разтуха и прогонваха скуката.

Има и други случаи и това съвсем не са празни приказки: някого си например ужасно го болят зъби и след като напразно пропилее сума ти пари по лекари, оказва се, че горепосочените хроники, загънати в две доволно затоплени кърпи, а после поръсени с прашец от сухи изпражнения и положени на болното място, са най-ефикасният лек.

А какво да река за горките венерици и подагреници?

О, колко пъти сме ги виждали ние намазани и натрити! Лицата им лъщят като мандало на хранилище за сланина, зъбите им тракат като клавиши на орган или на спинет, а от устата им текат лиги като у подгонен от копои глиган. Е, какво правят те тогава? Единствено тяхно утешение е да послушат няколко страници от горепосочената книга и да знаете само как се сърдят, ако в това време, когато ги държат в парилнята, четенето не им донесе дълбоко облекчение, точно както родилките, когато слушат житието на света Маргарита!

Празна работа ли е това? Намерете ми, на какъвто и да е език и в който и да е отрасъл на науката, книга, която да притежава такива свойства, такива особености и преимущества, и аз ще ви платя половин пинта[3] винце. Не, господа, не! Такава книга вие няма да намерите, защото тя е единствена по рода си, неповторима и непостижима. Аз съм готов да потвърдя това под страх да бъда изгорен на кладата, но само не включително, а изключително. Ония, които се опитат да твърдят противното, наречете ги измамници, самозванци, клеветници и лъжци.

Вярно е, че такива забележителни книги като „Феспент“, „Орландо Свирепия“, „Роберт Дявола“, „Ферабрас“, „Гийом Безстрашния“, „Гюон Бордоски“, „Мандевил и Матабрюна“[4] притежават някои тайнствени свойства, но тези книги не могат да бъдат сравнявани с книгата, за която става дума тук. Чрез собствения си непогрешим опит хората се увериха в голямата изгода и голямата полза от тази гаргантюаска хроника, защото за две години книгопродавците я продадоха в такова количество, в каквото Библията не се е продавала в течение на девет години.

И така, воден от мисълта да ви осигуря забавление и занапред, аз, покорният ваш слуга, ви предлагам сега друга една книга в същия дух и даже по-достоверна и по-правдоподобна от първата. Защото не мислете (освен ако не гледате на мен с предубеждение), че в нея тълкувам всичко тъй, както евреите тълкуват закон божи. Аз не съм възпитан така, на мен още не ми се е случвало да излъжа или да твърдя нещо, което в действителност не е станало. Аз пиша като тези протобестии, искам да кажа — протонотарии[5], които, вместо да съставят житиета за своите мъченици и прочие богоугодници, съчиняват любовни историйки за угодници на дамите: Quod vidimus testamur[6] Аз ви предлагам разказ за чутовните дела и подвизи на Пантагрюел, чийто слуга бях от най-млади години до днес, когато той ми позволи да посетя моя роден край, за да узная кой от моите роднини е още жив.

И така, завършвайки този пролог, аз считам за свой дълг да ви кажа, че съм готов да заложа на сто хиляди коша яки дяволи душа и тяло, дреболии и карантии, ако в цялата тази история изрека една-единствена невярна думица.

Със огън да ви отмъсти свети Антон,

божествената болест да ви повали,

да ви удари гръм в полето като кон,

дано гангрена люта ви осакати,

от дрисък задника ви да се изтощи,

от треска цялото ви тяло да пламти

и задното черво до смърт да ви боли.

Дано и вятърът червен ви навести,

да влезе косъм в ненаситния ви гъз

като живак и ден и нощ да ви гнети,

това ви пожелавам аз, това е мойта мъст.

И както Содом и Гомора, сярата, огънят и морската бездна да ви погълнат, ако не повярвате дълбоко всичко, което ще ви разкажа в настоящата Хроника!

[1] Юг Салел (1504–1553) — прочут френски поет, превел „Илиадата“. Ронсар е съчинил епитафията му в 1554 г. ↑

[2] … нежели Ракле „Институциите“. — „Институции“ — част от Юстиниановите кодификации на римското гражданско право. Рамбер Ракле — френски юрист, съвременник на Рабле. ↑

[3] Половин пинта — четиридесет и шест сантилитра. ↑

[4] „Мандевил и Матабрюна“. — Рабле цитира прочути по него време рицарски романи. Наименованието „Феспент“ е измислено от Рабле. ↑

[5] Протонотарий — старши деловодител на папата. ↑

[6] Свидетелствуваме за това, което сме видели (лат.). — Б.пр. Свидетелствуваме за това, което сме видели… — перифразиран стих от Апокалипсиса. ↑

Глава I
Произход и древност на рода на великия Пантагрюел

Аз считам, че няма да бъде излишно, нито безполезно, ако при времето, с което разполагаме, ви припомня откъде води своето начало и произход славният наш Пантагрюел, защото виждам, че всички добри историографи така именно са съставяли своите хроники, и то не само гърци, араби и варвари, но и авторите на Свещеното писание, като например евангелистите Лука и Матей.

И така, запомнете, че при сътворението на света (започвам разказа си отдалече — ако се придържаме към древните друиди, това се е случило преди четиридесет пъти по четиридесет нощи), малко след като Авел бе убит от брата си Каин, земята, попивайки кръвта на праведника, народила толкова много и такива разнообразни плодове, каквито могат да растат само в нейното лоно, и най-вече дренки, такова изобилие на дренки и тъй невероятно големи, че хората нарекли тази незапомнена година на големите дренки, защото с три само от тях напълвали цяла крина.

В тази именно година гърците започнали да смятат времето на календи. Великите пости не се падали през март, а първата половина на август била в май. Чини ми се, в октомври или, ако само не греша (а от грешки аз се пазя като от огъня), в септември се падала седмицата, позната ни от летописите под името седмицата с трите четвъртъци, тъй като тя има три четвъртъци поради високосните неправилности, във връзка с които слънцето, понакуцвайки, леко се изместило наляво, луната се отклонила от орбитата си на повече от пет туаза И в същото време по така наречения неподвижен небосвод се забелязвало ясно такова силно сътресение, че средната звезда от Плеядата, изоставяйки спътниците си, свърнала към линията на равноденствието, а звездата, именувана Колос, се отделила от съзвездието Дева и се отправила към Везни; това са явления толкова ужасяващи и толкова сложни и трудни за разбиране, че астролозите не могат да ги захапят, а те сигурно имат коджа дълги зъби, щом така далече стигат с тях.

Вие си представяте с какво удоволствие ядели хората тези тъй хубави на вид и толкова приятни на вкус дренки; но както Ной, този свят човек (комуто сме задължени и признателни до немай-къде, загдето засади за нас лозата, от която добиваме това нектароподобно, божествено, прелестно, безценно, възхитително, веселящо сърцето питие, нарицаемо винце), се излъгал, като пил вино, тъй като не подозирал силата му, така и мъжете и жените от онова време се нахвърлили с настървение на този едър и хубав плод, без да предвидят неприятностите, които впоследствие ги сполетели: у всеки един от тях се появили ужасни подутини, само че на различни места.

На едни се подул коремът, но така, че това вече не било корем, а огромна бъчва: Ventrem omnipotentem[1], а инак всички били хора прилични и шегаджии приятни, от които с време произлезли светиите Шишко и Сирната неделя.

На други се подули плешките, но се подули така, че започнали да наричат тези гръбльовци монтифери, тоест планиноносци; такива вие и днес можете да срещнете сред хора от двата пола, принадлежащи към различни обществени класи; от тях е произлязъл Езоп, чиито поучителни басни ви съветваме да прочетете.

На други се разтегнал в дължина органът, наречен „орач“, и станал толкова дълъг, голям, тлъст, дебел, цветущ и опънат по античен маниер, че хората го ползували като пояс и цели пет-шест пъти се опасвали с него около кръста. Когато бил във форма, тоест в благоприятно положение, човек би казал, че тези хора държат копия и че са готови да замахват с тях а ла Кентен.

Породата на тези хора е изчезнала, така поне разправят жените, които постоянно се оплакват, че „ги няма вече ония големи, дебели“ и т.н.… краят на песничката ви е известен.

На други се надули тестикулите и добили такива чудовищни размери, че само с три парчета напълвали цял модий. Ето откъде е произлязло прозвището лотарингски яйчица, които не се поместват в копчелъка и провисват чак до дъното на гащите.

На други пораснали краката и човек би казал, че това са по-скоро жерави или фламинго или пък хора на кокили, които хлапаците на своя език наричат „крачуни“.

На други се надул носът, та заприличал на тръба на колба, целият зачервен като домат, изшарен с морави жилки и гнойници, мазен, изподраскан, пъпчив, с една дума, точно като носа на каноника Панзу и на анжерския лекар Дръвников; малцина от тези хора обичали да пият билков чай, но затова пък всички до един били страстни любители на гроздовия сок. От тях водят произхода си Назон и Овидий, както и ония, за които е казано: Ne reminiscaris[2].

На други пораснали ушите и станали толкова големи, че едното им служело и за елек, и за панталони, и за салтамарка, а с другото се загръщали като с испански плащ; разправят, че в Бурбон още се срещат хора от тази порода, чиито уши, наричани бурбонски, станали пословични.

Други пораснали нашир и най-вече надлъж. От тях именно произлезли великаните.

А от великаните — Пантагрюел.

Пръв бе Шарлброт,

от него произлезе Сараброт,

от Сараброт сина му Фариброт,

Фариброт създаде Хуртали, на супите голям любител, царувал по време на потопа,

Хуртали създаде Немврод,

Немврод създаде Атлас, подпирал с раменете си небето.

Атлас създаде Голиат,

Голиат създаде Ерикс, пръв изобретател на фокусите,

Ерикс създаде Тит,

Тит — Ерион,

Ерион създаде Полифем,

Полифем създаде Как,

Как създаде Етион, първият мъж, заболял от сифилис, защото лете не приемал да пие изстудено винце, така поне ни казва Бертакино[3].

Етион създаде Енкелад,

Енкелад създаде Кей,

Кей създаде Тифон,

Тифон създаде От,

От създаде Егеон,

Егеон създаде сторъкия Биарий,

Биарий създаде Порфирион,

Порфирион — Адамастор,

Адамастор създаде Антей,

Антей създаде Агафон,

Агафон създаде Пор, воювал срещу Александър Македонски,

Пор създаде Аранф,

Аранф създаде Гобара, въвел обичая да се вдигат наздравици за този и за онзи,

Гобара създаде Голиата Секундилски,

Голиат създаде Офорт, с нос, чудесно пригоден да пие направо от бъчонката,

Офорт създаде Артахей,

Артахей създаде Оромедон,

Оромедон създаде Гемагог, изобретил обувките, с нос извит нагоре,

Гемагог създаде Сизиф,

Сизиф създаде Титаните, а те — Херкулес,

Херкулес създаде Еней, безспорен майстор да сваля белезници от ръцете,

Еней създаде Фирабрас, победен от френския сенатор

Оливие, приятел на Ролан,

Фирабрас създаде Морган, човекът, който пръв в света играл на кокалчета с очила,

Морган създаде Фракас, описан от Мерлин Кокай[4],

Фракас създаде Ферагус,

Ферагус създаде Мухлов, пръв опушил на дървени въглища говежди езици, осолявани дотогава като свински бутове,

Мухлов роди Боливоракс,

Боливоракс роди Тутавия,

а Тутавия сътвори Гайоф, с ташаци, меки като тополово дръвце, и уд, по-твърд от оскруша,

Гайоф създаде Сенолапача,

Сенолапача — Брюлофер,

Брюлофер създаде Лапача,

Лапача сътвори Галаад, създателя на винени бутилки,

Галаад създаде Мирланго,

Мирланго създаде Галафр,

Галафр създаде Побойника,

Побойника създаде Робоастр,

Сортибрант — Конимберски,

Сортибрант — Брюант Монмирейски,

Брюант създаде Брюйе, победен от френския сенатор Ожие Датчанина,

Брюйе създаде Мобрен,

Мобрен създаде Футанон,

Футанон създаде Аклебак,

създателя на Малката пишурка,

Малката пишурка създаде Грангузие,

а Грангузие — Гаргантюа,

от който произлезе благородният Пантагрюел, сегашният мой господар.[5]

Аз не се и съмнявам, че тези редове основателно ще предизвикат вашето недоумение и че вие ще се запитате: „Как е възможно това? Нали по време на потопа загинали всички с изключение на Ной и още седем човека, които той взел със себе си в ковчега, но не и гореупоменатия Хуртали?“

Въпросът е уместен и ясен, което си е истина, но аз се надявам моят отговор да ви удовлетвори или може би главата ми е зле изкалафатена. В онова време мен още ме е нямало на бял свят, какво било, що било, не мога да зная, затова ще се позова на еврейските тълкуватели на Свещеното писание — масоретите: те твърдят, че Хуртали не бил в Ноевия ковчег, тъй като този гигант не можел да влезе в него; според тях той възседнал ковчега отгоре така, както малките деца възсядат дървени кончета или както убитият впоследствие при Мариняно грамаден бернски бик[6] възсядал тежкото каменно оръдие (а това животно безспорно има лек и изящен раван). Та ето как, движейки ковчега с краката си, с които същевременно си служил и като с кормило, за да го направлява в желаната от него посока, Хуртали предотвратил корабокрушението и се оказал вторият след бога спасител на Ноевия ковчег.

Намиращите се в ковчега му изпращали по някаква тръба достатъчно количество храна, тъй като считали Хуртали за свой благодетел, и от време на време даже разговаряли с него както Икароменип с Юпитер, за което ни разказва Лукиан.

И така, разбрахте ли всичко? В такъв случай цапнете му по едно от червеното, ала само не го кръщавайте! Но вие като че ли не ми вярвате? „Тогава и аз не вярвам“ — казала Лисана.

[1] Всемогъщ стомах (лат.). Ventrem omnipotentem — пародийно изопачаване на Patrem omnipotentem („Вярвам в единния бог — отца вседържителя“). — Б.пр. ↑

[2] Не си спомняй за тях (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Джовани Бертакино — известен италиански юрист? (XV в.). ↑

[4] Мерлино Кокайо — псевдоним на поета Джироламо (Теофило) Фоленго, автор на знаменитото „Макароническо творение“, положило начало на макароническата поезия в Италия. ↑

[5] Гаргантюа, от който произлезе благородният Пантагрюел, сегашният ми господар. — Шеговито преосмисляне на Христовото родословие в първата глава на Евангелието от Матея. ↑

[6] … грамаден бернски бик… — По време на битката при Мариняно между французите и швейцарските наемници на Миланския херцог в 1515 година швейцарски тръбач от кантона Берн запушил с бичия си рог две-три вражески пушки, а после бил убит. ↑

Глава II
Как се роди престрашният Пантагрюел

Когато Гаргантюа бе на петстотин двайсет и четири години, жена му Бадбек[1], дъщеря на краля на амавротите[2], населяващи Утопия, му роди син. Бадбек почина при раждането, тъй като отрочето се оказа необикновено голямо и тежко и не можеше да се появи на бял свят, без да задуши майка си.

Но за да си изясните напълно причините и основанията да се даде на новороденото такова именно, а не друго име, обърнете внимание на това, че през тази година цяла Африка изгаряла от незапомнена суша: цели трийсет и шест месеца, три седмици, четири дни, тринайсет часа, че и малко повече не паднала капка дъжд, а слънцето прежуряло така немилостиво, че изсушило цялата земя; даже по времето на пророк Илия не била запомнена такава жега, тъй като по цялата земя не останало ни едно дръвче с макар един-едничък листец или цветче. Тревата пожълтяла, реките пресъхнали, изворите секнали; нещастните риби, загубили естествената си стихия, се тръшкали из пясъците и жалостиво викали; прежаднели птици падали в изнемога на земята; вълци, лисици, елени, глигани, кошути, зайци, невестулки, белки, борсуци и други животни се валяли мъртви със зинали зурли из полята. А колкото до хората, теглото им било неописуемо. Те бродели с изплезени езици като хрътки след шестчасов лов; мнозина от тях се хвърляли в кладенци, други, търсейки сянка, лягали под корема на някоя крава — Омир нарича такива хора алибанти[3]. Земята наоколо се превърнала в пустиня. Жалост в сърцето извиквали отчаяните усилия на хората да се спасят от тази убийствена жажда. Не било лесно да се опази светената вода в църквите, но съветът на господа кардиналите и светият отец взели такива мерки, че никой не смеел да отпие повече от глътка. В църквата по всяко време се виждали хора, измъчвани от жажда, да се трупат около разносвача на вода и да разтварят пресъхналите си устни с надежда да получат като злия богаташ от притчата за Лазар спасителната капчица вода. О, как блажен бил тогава оня, който притежавал хладна изба, доволно запасена с вода!

Някакъв философ, разглеждайки въпроса защо морската вода е солена, разказва, че когато Феб предоставил на сина си Фаетон да управлява светозарната му колесница, неопитният Фаетон, вместо да следва еклиптичната линия между двата тропика на слънчевата сфера, се отклонил от пътя си и толкова много се приближил до земята, че изсушил всички области под себе си и изгорил голяма част от небето, точно оная, наричана от философите via lactea[4], а от неуките — пътят на свети Иаков, макар най-прославени поети да твърдят, че на това именно място потекло млякото на Юнона, когато кърмела Херкулес.

С една дума, земята била толкова нагорещена от страшния пек, че пот на едри капки рукнал от нея и образувал морето, което е солено, защото всяка пот е солена. Вие лесно ще се убедите в това, като близнете собствената си пот или потта на венериците, когато ги бутнат в парилниците — разлика няма.

Нещо подобно се случило и тази година, за която става дума: един петък, когато, преизпълнени от благоговение, всички участвували в тържествената процесия с множество литании и псалми и молели всемогъщия бог да простре милосърдната си десница над това ужасно бедствие, изведнъж всички съвсем ясно видели как от земята изтичат едри капки влага, както у човека, когато се поти. Възрадвала се душата на бедния народ, повярвал, че това ще го облекчи, защото някои го уверявали, че няма да дочака дъжд, тъй като във въздуха не останала капчица влага и че така земята посвоему набавя този недоимък. Учените казвали, че това е дъждът на Антиподите. За такъв дъжд споменува и Сенека в книга четвърта на Questionum naturalium[5], когато говори за произхода и извора на река Нил. Но, така или иначе, хората останали излъгани, защото, щом свършила процесията и те понечили да се напият от тази роса, оказало се, че тя е истинска саламура, по-неприятна и по-солена от морската вода.

И тъй като Пантагрюел се родил в този именно ден, Гаргантюа му дал такова име (ПАНТА на гръцки значи „всичко“, а ГРЮЕЛ на мавритански — „жаден“). И това трябвало да се разбира така: първо, че в деня на рождението му цялата земя изпитвала жажда и, второ, че бащата в пророческо озарение предвидил деня, когато неговият син ще стане владика на жадните, което в същия миг било потвърдено и чрез друго едно, още по-явно знамение: когато жена му започнала да ражда и бабувачките чакали край нея да поемат отрока, от утробата й най-напред се задали шейсет и осем мулетари, всеки от които водел за юлара муле, натоварено със сол, после се появили девет едногърби камили, натоварени със свински бутове и пушени говежди езици, след тях — седем двугърби камили с кошове с малки змиорки и най-после двайсет и пет коли, пълни с праз, чесън и лук. Този нескончаем обоз изплашил много старите жени, но някои от тях бързо се опомнили и си казали:

— Ех, че вкусни неща за хапване! До днес си пиехме по сиромашки, отсега нататък ще я караме по господарски. Добро знамение е това, такава храна трябва да се полива с винце!

А докато те си бъбрили така, ето че излязъл на бял свят и сам Пантагрюел, космат като мечка, и виждайки го такъв, една от бабувачките изрекла тези думи:

— Роди се космат, знак, че чудеса ще стори и ако остане жив, дълго ще живее!

[1] Бадбек — зяпльо (гасконски). ↑

[2] Амавроти — жители на град Амаврот в Утопия, несъществуваща страна, измислена от Томас Мор; от гръц, „амаурос“ — неясен, неизвестен. ↑

[3] … Омир нарича такива хора алибанти. — Плутарх, а не Омир, употребява тази дума, когато коментира пасаж от „Одисеята“. ↑

[4] Млечният път (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „Естественонаучни въпроси“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава III
Как скърбеше Гаргантюа след смъртта на жена си Бадбек

Когато Пантагрюел се роди, кой повече от всички бе слисан и объркан? Неговият баща Гаргантюа, разбира се. Като гледаше, от една страна, жена си мъртва, а, от друга — сина си Пантагрюел тъй хубав и тъй едър, той просто не знаеше какво да каже, ни какво да стори и смутен се питаше дали да плаче от скръб по жена си, или да се смее от радост, че му бе родила син. Логични доводи той намери в полза и на едното, и на другото, но тъкмо това го и смущаваше, тъй като колкото и мъдро да разсъждаваше in modo et figura, не можеше да надмогне недоумението си и обърквайки се все повече и повече, се мяташе като мишка в капан или се биеше като ястреб в примка.

— Да плача? — казваше си той. — Да. Но защо? Мъртва е добрата ми стопанка, милата ми женичка, такава, онакава, най-такава, всякаква. Никога вече няма да я видя, никога друга като нея няма да намеря, нейната смърт е непоправима загуба за мен. О, боже мой, с какво те разгневих, та така жестоко ме наказваш? Защо не прибра мене, а после жена ми? Аз и тъй съм мъртъв без нея. О, Бадбек, моя душичке, моя приятелко, мое детенце, мое сугаренце, мое чехълче, мое пантофче, никога вече няма да те видя! О, злочести Пантагрюеле, ти загуби добрата си майка, загуби милата си дойка, скъпата си наставница! О, коварна смърт! Каква болка, какво страдание ми причиняваш, като ми отнемаш тази, която с право можеше да се надява на безсмъртие!

Така нареждаше той тъжовно и мучеше като крава, а после, сещайки си за Пантагрюел, отведнъж се ухилваше до уши и подскачаше като жребец.

— Ах ти, мое синче — продължаваше той, — ти, мое немирниче, мое сладко палавниче, колко си ми хубаво! Благодаря ти, боже, загдето си ми дал такъв чудесен син, толкова весел, толкова засмян и толкова красив! О, о, о, колко съм честит! Да пием! Напук на скръбта! Донесете от най-чистото винце, изплакнете стаканите, постелете покривка, изпъдете кучетата, раздухайте огъня, запалете свещниците, затворете вратата, нарежете хляб, дайте на бедните каквото ви поискат и ги изпратете да си вървят с мир. Снемете от мен плаща и ми донесете празничните одежди — кръщенето трябва да отпразнуваме тържествено.

В този миг той дочу заупокойната молитва на свещениците, които опяваха жена му; мисълта му бързо го отнесе другаде и тогава, прекъсвайки възторжената си реч, той каза:

— Господи, трябва ли още да страдам? Това ме довежда до отчаяние. Аз не съм вече млад, старост ме наляга, а и времето е лошо, та може треска да ме повали или да загубя ума си. Кълна се в честта си, по-добре е по-малко да се плаче и повечко да се пие! Жена ми умря! Е, добре де, но (da jurandi)[1] кажете ми, за бога, ще я върна ли със сълзите си: добре си е тя там сега, сигурно е в рая, а може и на по-хубаво място, прошка измолва за нас от бога, блаженствува далече от нашите скърби и неволи. Всички ще отидем там, ами бог да пази живите! Време е вече да помисля за друга. Та послушайте, добри ми жени — обърна се той към бабувачките (но има ли на света добри жени? Аз поне не виждам такава), — на погребението ще отидете вие, а аз тук ще полюлея сина си; зле се усещам, па, току-виж, и болест ме събори. Но преди това сръбнете си по чашка винце — от него само хубаво ще ви стане, честна дума ви казвам.

Покорни на заповедите му, жените отидоха на опелото и на погребението, а горкият Гаргантюа остана у дома си. Тук той съчини следната епитафия за надгробния камък на мъртвата:

При раждане умря във гърч Бадбек,

днес знам, че раждането мъчно става.

Красива бе подобно на ребек[2],

с испанско тяло и корем на крава.

Молете бог отвъд да е щастлива,

да й прости, че зличка беше тя,

днес тук лежи, живя благочестива,

умря в деня, предвиден от смъртта.

[1] Дай (позволение, господи) да прокълна (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Ребек — музикален инструмент, станал впоследствие чело. ↑

Глава IV
Детството на Пантагрюел

Чел съм у древните историографи и поети, че мнозина на този свят се раждали по твърде странен начин, но това е дълго за разказване. Ако имате свободно време, прочетете VII книга на Плиний. Но вие никога не сте и чували да се говори за такова необичайно детство като детството на Пантагрюел, защото наистина е трудно да се повярва как за тъй кратко време той израсна и укрепна дотолкова, че даже Херкулес, който убил в люлката си две змии, не може да се сравнява с него, защото тези змии били мънички и слаби, а Пантагрюел, още пеленаче, извърши ужасяващи подвизи.

Аз няма да седна сега да ви разправям как при всяко ядене той изпиваше млякото на четири хиляди и шестстотин крави и как, за да направят печката, на която варяха кашичката му, повикаха всички тенекеджии от Сомюр (в Анжу), от Вилдийо (в Нормандия) и от Брамон (в Лотарингия), нито как ядеше от огромната каменна гаванка, намираща се още в Бурже, близо до двореца, и как острите му и здрави зъбки отгризаха голямо парче от същата гаванка, което ясно се забелязва и днес.

Веднъж, когато му се поискало да си побозае от една от своите крави (а те, казва историята, били единствените негови кърмачки), той се изплъзва от каишите, с които връзвали ръцете му за люлката, пипва кравата за краката, налапва двете й вимета и половината от корема заедно с черния дроб и бъбреците и а-а да я нагълта цялата, ако кравата не заревала така, сякаш върху нея връхлетяла глутница вълци. Дочули хората рева на кравата, дотичали от всички страни и я изтръгнали от лакомника, но кракът й останал в ръцете му и той продължил да го гризе и смуче тъй сладко, както вие си ядете наденичка; когато се опитали да му отнемат кокала, той го нагълтал, както морският гарван гълта малка рибка, а после започнал да вика: „Ох, ох, ох!“, с което той, незнаещият още да говори, искал да каже, че кокалът е много сладък и че с удоволствие би си хапнал повечко. Като видели това, прислужниците го вързали с дебели въжета, каквито правят в Тен, за да пренасят с тях сол в Лион, или пък като тия, с които връзват огромния кораб „Франсоаз“ на Хавърското пристанище в Нормандия.

Друг път, когато голямата мечка, която някога бе кърмила баща му, се отскубнала от клетката си и започнала да лиже личицето на бебето, тъй като кърмачките не избърсали устничките му както се полага, той се освободил от тези въжета така лесно, както Самсон от примките на филистимляните, и като нагънал Баба Меца, разкъсал я на парчета като кокошка и си я изял до шушка.

Ала Гаргантюа се боеше, че ако това продължава така, може да се случи нещо, дето човек хич не го и помисля, и нареди да го вържат с четири дебели вериги, а над люлката да издигнат защитен свод. В Ла Рошел и днес още можете да видите една от тези вериги, която вечер опъват между двете големи кули на пристанището; другата е в Лион, третата — в Анжер, а четвъртата я задигнали дяволите, за да вържат Луцифер, който в това време бил разкъсал веригите си и продължавал да беснее от болки в стомаха, защото изял на обяд душата на някакъв съдебен пристав. Така че вие спокойно можете да вярвате на Никола дьо Лира[1], който по повод на един пасаж в Псалтира: „Et Og regem Basan“[2] казва, че като малък Ог бил толкова корав и силен, че се налагало да го връзват за люлката с железни вериги. И така, оттогава насам Пантагрюел като че ли се поукротил, защото и веригите не били леки, а и люлката спъвала движенията на ръцете му.

Но да ви разкажа какво се случи веднъж, когато на някакъв голям празник баща му, Гаргантюа, заповяда да устроят разкошен пир, за да нагостят всички князе от неговия двор. Кой знае какво шетане е било този ден, та слугите хич се и не сетили за бедния Пантагрюел и така детето си останало a reculorum[3].

И какво направи той тогава?

Какво направи ли, добри ми хора? Ето, слушайте сега.

Най-напред се опита да разкъса с ръце веригите си, но не успя, защото бяха много здрави. Тогава той зарита с нозе така, че откърти предната част на люлката, макар тя да бе направена от греда, широка цели седем ампана[4], после опъна крака надолу и щом докосна земята, рипна отведнъж, изправи се и понесе люлката на гръб точно като костенурка, полазила нагоре по стена. Ако вие бяхте го видели в този миг, непременно щяхте да си помислите, че това е огромен носен от вълните кораб с водоизместимост петстотин тона.

Така той влезе в празничната зала и, повярвайте ми, гостите толкова се уплашиха, че устните им пресъхнаха от страх. А Пантагрюел, като не можеше да си освободи ръцете, с мъка се навеждаше над трапезата и облизваше де що можеше с език. Виждайки това, баща му тутакси разбра, че в залисията си слугите са забравили да нахранят детето, и по съвета на гостите заповяда да му снемат веригите; впрочем това той стори и по настояване на придворните лекари, които го уверяваха, че ако и занапред продължават да го връзват към люлката, Пантагрюел цял живот ще страда от пясък в пикочния мехур.

И тъй, смъкнаха веригите от детето, настаниха го на трапезата и го нахраниха както се полага, а после то с такава омраза блъсна люлката си, че тя се разби на петстотин хиляди парчета, след което на всеослушание заяви, че в люлка повече няма да седне.

[1] Никола дьо Лира (1270–1340) френски богослов, известен със своята голяма начетеност. ↑

[2] И Ог, цар Васански (лат.) — Б.пр. ↑

[3] Настрана (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Ампан — старинна мярка, около 25 см. ↑

Глава V
Подвизи, извършени от доблестния Пантагрюел в юношеска възраст

И така, Пантагрюел растеше с всеки божи ден и видимо заякваше, на което бащата не можеше да не се радва в своята родителска обич. И Гаргантюа заповяда да му направят арбалет, за да се забавлява, като се прицелва в малките птички (днес този арбалет е известен под името „големият шантелски арбалет“), а после го изпрати в школото, за да посвети младите си години на учение.

И наистина, Пантагрюел отиде да се учи в Поатие и напредна много в науката; като видя там, че студентите не знаят как да използуват свободното си време, дожаля му за тях и един ден откърти от грамадната скала, наречена Паслурден, огромен камък, дълъг около дванайсет квадратни туази и четиринайсет педи широк, и без мъка го постави сред полето на четири стълба, та да се събират тук студентите, когато са свободни, и си погуляят с винце, с месце и сладки и с ножчета да изрязват на него имената си: от това време камъкът се нарича „каменната маса на студентите“. За да се помни това събитие на увек, днес никой не може да постъпи в Поатиерския университет, преди да пие от Конския извор в Крутел, да се разходи по Паслурден и да седне край каменната маса.

Един ден, когато четеше увлекателните житиета на своите прадеди, Пантагрюел откри, че Жофроа дьо Люзинян[1], наричан още Жофроа Големия зъб, дядо на първия братовчед на голямата сестра на лелята на зетя на чичото на снахата на неговата тъща, бил погребан в Майезе. Тогава той реши да посети гроба на починалия си роднина, както подобава на добре възпитания човек. И тозчас напусна с неколцина свои другари Поатие, мина през Лигюже, отби се при благородния абат Ардийон, после се отправи към Люзинян, Сансе, Сел, Колонж и Фонтене-льо-Конт, дето навести учения Тирако, и най-после стигна в Майезе и се поклони пред гробницата на упоменатия Жофроа Големия зъб. Пантагрюел се поуплаши малко, когато зърна портрета му, защото Жофроа бе изобразен на него като разярен човек, изтеглил наполовина огромния си меч от ножницата, и веднага запита на какво се дължи това.

Местните духовници му отвърнаха, че се дължи само на:

Pictoribus atque poetis[2] и т.н. —

което ще рече, че художници и поети са свободни да изобразяват каквото си искат и както си искат. Но този отговор не удовлетвори Пантагрюел и той отново каза:

— Не без причина е изобразен той така. Допущам, че е бил оскърбен преди смъртта си и очаква близките му да отмъстят за него. Аз ще се постарая да узная нещо повече по този въпрос и ще постъпя, както ми повелява дългът.

След всичко това Пантагрюел потегли обратно, но не към Поатие, тъй като възнамеряваше да посети и други френски университети, а към Ла Рошел, качи се на кораба и отиде право в Бордо, дето не видя хора заети кой знае с каква работа освен неколцина хамали, които играеха на карти на брега.

Оттук Пантагрюел продължи за Тулуза и там отлично се научи да танцува, научи се да върти с две ръце сабя, както е прието от местните студенти, но щом видя, че същите тези студенти горят живи като пушени херинги професорите си, реши час по-скоро да напусне града и на тръгване си рече:

— Не дай боже да умра от такава смърт! Аз по природа съм си човек буен и горещ, защо да ме сгряват повече!

И отиде в Монпелие, дето намери чудесни мирвалски вина и весели компании и даже му мина през ума да се посвети на медицината, но после си каза, че тя е прекалено неспокойно и безотрадно занятие и че лекарите миришат на карбол като дърти дяволи.

И тук изведнъж се досети, че може да изучава законите, но като видя, че законоведите в този град бяха всичко на всичко трима крастави и един плешивец, плю си на петите и пътем построи Моста на охраната и амфитеатъра в Ним за по-малко от три часа, което постижение е свръх човешките сили.

Не минаха и три дни от пристигането му в Авиньон, и Пантагрюел взе, че се влюби, което впрочем бе естествено, защото Авиньон е папско владение и жените тук на драго сърце си развяват подопашката.

Като разбра това, неговият наставник Епистемон[3] го измъкна оттам и го отведе във Баланс, някъде из Дофине, но и тука не се забелязваше трудов кипеж в университета, а на всичко отгоре нехранимайковците в града биеха студентите. Това никак не се понрави на Пантагрюел и един хубав неделен ден, когато всичко живо танцуваше из улиците и безделниците попречиха на някакъв студент да вземе участие в общата веселба, Пантагрюел ги подгони чак до Рона и щеше да ги изпоиздави в реката до крак, ако те не бяха се изпокрили като къртици на повече от половин миля под Рона. Тази дупка и днес още може да се види. След това Пантагрюел напусна Баланс и с три крачки и един скок се озова в Анжер, дето се почувствува много добре, и щеше да остане там по-дълго, ако чумата не уплаши и него, и приятелите му.

Ето защо Пантагрюел се отправи за Бурж, дълго посещава там юридическия факултет и постигна големи успехи; по-късно той неведнъж разправяше, че юридическите книги му напомнят чудно красива златоткана одежда, поръбена с лайна.

— В цял свят — казваше той — няма да намерите по-хубава, по-изящна и по-изискана книга от „Пандектите“[4], но добавката й, тоест всеизвестните тълкувания на Акурсий са недостойни, възмутителни, безсрамни и всичко в тях от игла до конец е една мръсота и гнусота.

След Бурж Пантагрюел се прехвърли в Орлеан. Тук той се озова сред тълпа немирни студенти, които го посрещнаха с угощения и веселби и в късо време го научиха да играе на топка тъй добре, че стана майстор в тази игра, която бе твърде популярна сред местните студенти, и няколко пъти го отведоха на острова, дето бе прието да се играе „на дама“. Та не мислете, че си блъскаше главата над книгите — от това Пантагрюел всячески се пазеше, тъй като се боеше да не увреди зрението си, толкова повече, че по време на лекциите един от професорите му често подхвърляше, че няма нищо по-опасно за зрението от заболяването на очите.

Един ден, когато негов състудент, чиито науки не вървяха добре, но който в замяна на това отлично умееше да танцува и да играе на топка, бе произведен лиценциант по правните науки, Пантагрюел съчини в стихове следния девиз на лиценциантите от местния университет:

В панталона топка в клетка,

във ръчичката ракетка,

шапката ти със корнетка,

с танц избран и поривист

ще си доктор — пръв юрист.

[1] Жофроа дьо Люзинян — жесток феодал, живял в XIII столетие. Замъкът му се намирал в околностите на Поатие. ↑

[2] На художници и поети (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Епистемон — опитен, сведущ (гр.). ↑

[4] „Пандекти“ — „Всеобхващащи“ (гр.) — съставен по времето на император Юстиниан систематически кодекс с извлечения от трудове на известни римски юристи. Другото название на този кодекс е „Дигести“. ↑

Глава VI
Как Пантагрюел срещна един лимузинец, говорещ неправилно френски език

Веднъж, не мога ви кажа точно кога, Пантагрюел се разхождаше следобед с приятелите си някъде към градската врата, дето започва пътят за Париж. Там той срещна много миловиден студент, който идваше насреща му по този именно път, и като се поздрави с него, запита:

— Приятелю мой, откъде идваш в този час?

Студентът му отговори:

— От алма матер, знаменитата и всеизвестна академия на града, нарицаем Лютеция.

— Какво ще рече това? — обърна се Пантагрюел към едного от приятелите си.

— Иска да каже, че идва от Париж — обясни приятелят му.

— И тъй, ти идваш от Париж — продължи Пантагрюел. — А как вие, господа студентите, прекарвате вре мето си в иженарицаемия Париж?

На това студентът отвърна така:

— Ние от сутрин до вечер трансфретираме Секвана, деамбулираме урбаническите кръстопътища, глаголим многолатиноречие и като същински женопоклонници ловим благоволението на всесъдещия, всеобразоприемния и всеродящия женски пол. Сегиз-тогиз правим визитации на бардаците и във венерин екстаз вкарваме нашите веретри в пенитисимните рецеси на пудентите на тези амикабили симни меретрикулии, а после хвърляме котва в богоугодните кръчми „Елова шишарка“, „Замък“, „Мадлейн“, „Чехълът“ и лапаме вкусни лопатоклюнести птици, изпечени кум магданоз, и ако пък стане така, че джобовете ностри изтънеят и се окажат екзостни от всякакви звонкови монети, прощаваме се с нашите либристи и с най-хубавите наши орнаментации и престо-престисимо призоваваме бащините пенати и лари.

Тук Пантагрюел го прекъсна, като извика:

— Що за дяволски език е този? Ей богу, ти сигурно си еретик!

— Сеньор, аз не съм еретик — възрази студентът, — тъй като, щом блесне първият лъч на Аврора, наша милост охотнисимо се прехвърля в един от ония тъй красиво архитектурирани манастири и като се поръся с льострална аква и обеся на врата си стихар, а после му тегля и едно „Патре ностре“, очиствам и избавлявам анима своя от нощните скверни. Аз обожавам олимпиколите, букиведиглаголно се прекланям пред върховния вседържител. Правя каквото мога за моите проксими и на любовта им отвръщам с любов. Спазвам Мойсеевите декалози и според силите си не отстъпвам от тях. Мамон не спуска ей тоничко в моята кесия, затуй аз, право да си кажа, без желание упомоществявам тези голтаци, които скимтят под прозорците, молендо даяние.

— Пусто да остане! — разсърди се Пантагрюел. — Какво дърдори този умопобъркан? Струва ми се, нарочно си е измислил някакъв дяволски език, с който иска да ни омагьоса.

На това един от придружаващите го отвърна така:

— Сеньор, ясно е, той поднася парижани, макар че всъщност дере кожата на латинския, а му се ще да подражава и на Пиндар и сигурно си въобразява, че говори на изящен френски език именно защото не говори като хората.

— Вярно ли е това? — запита Пантагрюел студента. А студентът му отвърна така:

— Сеньор мисер, на моя дух съвсем не е свойствено да дераре, както се изразява това гнусисимо сквернословище, епидермалната кожица на нашия галски вернакюл, а вице-версе, аз оперирам в същата дирекция и така и иначе се мъча да го обогатяре с латинистични витиевати рулади.

— Честна дума ти казвам — прекъсна го Пантагрюел, — ще те науча да говориш по човешки, но я най-напред ми кажи, откъде си?

На този въпрос студентът отвърна така:

— Изначалната генеалогия на моите отци и праотци генеалогира от Лимузинските региони, дето се успокояват телесата на неспокойния свети Марциал.

— Разбирам — каза Пантагрюел, — ти си ми най-обикновен лимузинец, а искаш да минеш за парижанин. Я ела — сам да ти поопъна аз ушите!

И като го стисна за гърлото, продължи:

— Мъчиш ти латинския, но кълна се в Йоан Кръстителя, че днес аз или ще те вразумя, или жив ще те одера.

Тук горкият лимузинец проплака:

— О, болярино, милост! О, свети Марциал, помогни ми! О, о, оставете ме, за бога, не ме стискайте така!

— Сега говориш като хората — рече Пантагрюел.

С тези думи той го пусна, защото в същия миг бедният лимузинец напълни гащите си, дъното на които за беда беше скъсано.

— Свети Алипантен — възмути се Пантагрюел, — смърди като пор! Дяволите да го вземат този вонящ репоед!

И Пантагрюел го остави. Ала лимузинецът за цял живот запази такъв потресаващ спомен от това произшествие, че все му се струваше Пантагрюел като да го стиска за гърлото, а след няколко години се спомина от Роландова смърт[1] по божие отмъщение, както и за да потвърди правотата на един философ и Авъл Гелий, които ни съветват да си говорим на говоримия език и да избягваме, по израза на Октавиан Август, неясните думи така грижливо, както капитаните на кораби избягват подводните скали.

[1] … се спомина от Роландова смърт… — тоест от жажда. ↑

Глава VII
Как Пантагрюел дойде в Париж и няколко думи за хубавите книги в библиотеката на манастира „Свети Виктор“

Получил отлично образование в Орлеан, Пантагрюел реши да посети и великия Парижки университет. Малко преди заминаването си обаче той научи, че преди двеста и четиринайсет години от камбанарията на орлеанската църква „Свети Енян“ паднала голяма и толкова тежка камбана, че никой с никакви приспособления не могъл да я помръдне от мястото й, макар и да употребили всички средства, изложени от Витрувий в De Architektura[1], от Алберти в De re aedificatoria[2], от Евклид, Теон, Архимед и Херон в De ingeniis[3]. И ето защо, отзовавайки се великодушно на смирената молба на гражданите и жителите на този град, Пантагрюел реши да вдигне камбаната и да я отнесе на камбанарията.

И наистина, той отиде на мястото, дето лежеше камбаната, и с малкия си пръст я вдигна с такава лекота, с каквато вие вдигате звънче на крагуй. Преди да я постави в църковната камбанария, Пантагрюел пожела да даде в града утринен концерт и като разлюля камбаната, понесе я из всички улици, което изпълни с веселие сърцата на старо и младо. Ала каква беда! Докато Пантагрюел държеше в ръка камбаната и звънеше с нея из градските улици, хубавото орлеанско вино до капка се пресече и вкисна[4]. Хората разбраха това едва вечерта, когато всички се почувствуваха толкова зле от прокисналото вино, че непрекъснато храчеха нещо бяло като малтенски памук, казвайки:

— Това е от Пантагрюел; и соленият вкус в устата ни е от него…

Скоро след това Пантагрюел, придружаван от своите хора, замина за Париж и когато се появи в града, целият народ излезе да го види, защото, както знаете, парижани са глупави по природа, глупави във всички мажорни и минорни гами, и ето защо го гледаха изумени, и не без страх, че ей сега ще отнесе кметството в някой загубен край, както баща му някога беше отмъкнал камбаните на „Парижката Богородица“, за да ги окачи на врата на кобилата си.

Като поживя тук известно време и отбеляза големи успехи в седемтях свободни науки, Пантагрюел си каза, че в този град е хубаво да се живее, но не и да се мре, защото просяците при гробището Сент-Иносан си топлят задниците с костите на мъртвите. Библиотеката на „Свети Виктор“ той намери за великолепна, най-вече заради някои книги, списъка на които ви предлагаме[5], и primo[6]:

Bigua Salutis,[7]

Bragueta juris,[8]

Pantofla Decretorum,[9]

Malogranatum vitiorum,[10]

Кълбото на теологията,

Метличката на проповедниците, съчинение на Тунеядеца,

Слонови яйчица за храбреци,

Отрова за епископи, Marmotretus[11], De Babonis et Cingis, cum commento d’Orbellis[12],

Decretum universitatis Parisiensis super gorgiasitate muliercularum ad placitum,[13]

Явление на света Гертруда пред Паусийската монахиня по времето, когато раждала,

Ars honeste pettandi in societate, per Ortuinum,[14]

Синапена лапа за покаяние,

Гамаши, alias[15] Обуща за търпение,

Formicarium artium[16]

De brodiorum usu et honestate chopinandi, per Sivestrem Prieratem, Jacospinum,[17]

Съдийско измамничество,

Кошницата на нотариусите,

Звеното, свързващо бракосъчетаните,

Гнездо на съзерцание,

Извъртливостта на правото,

Възбудителната сила на виното,

Притегателната сила на Сиренето,

Decrotatorium scholarium[18]

Tartaretis, De modo cacandi,[19]

Римски тържества,

Брико, De differentiis soupparum[20]

Основи на Дисциплината,

Шибане по задника,

Пляскане по ходилата и по кълките,

Триножникът на вразумяването,

Бъчвата на великодушието,

Куките за въдици на духовниците,

Пощипване един друг по носа между свещениците,

Revendi Patris Fratris Lubini, Provincialis Bavardiae, De croquendis lardonibus libri tres[21]

Pasquili, Dictoris marmorei, De capreolis cum chardoneta comedendis, tempore Popoli ad Ecclesia interdicto,[22]

Обретение на господния кръст, с шест действуващи лица, играно от шарлатани,

Majoris, De modo faciendi boudinos,[23]

Прелатска гайда,

Беда, De optimitate triparum,[24]

Жалба на адвокатите по повод измененията по закона за подправките,

Прения сред прокурорите,

Грах със сланина (критическо издание),

Доходец от индулгенциите,

Proeclarissimi Juris Utriusque Doctoris Maistre Pilloti Raquedenari, De bobelinandis glosse Accursiane baguenandis Repelitio enucidiluculidissima,[25]

Stratagemata Francarchieri, Беньоле,[26]

Franctopinus, De re militari, cum figuris Tevoti,[27]

De usu et utilitare escorchandi equos et equas, authore M. nostro de Quebecu,[28]

Недодяланост на поповете,

M. n. Rostocosto jambedanesse, De moustarde post praudium servienda, lib, quatuordecim, apostilati per M. M. Vaurillionis,[29]

Попски вземания,

Quoestio subtilissima, utrum Chimera in vacuo bombinas possit comedere secundas intentiones, et fuit debatura per decem hebdomadas in concilio constantiensi,[30]

Адвокатска алчност,

Barbouilarnenta Scoti,[31]

Калимавката на кардиналите,

De Calcaribus removendis decades undecim, per M. Albericum de Rosata,[32]

Ejusdem, De castrametandis crinibus, lib. tres,[33]

Стъпването на Антонио де Лейв на бразилска земя,

Marfirii Bacalarii cubantis Rome, De pelendis mascarendisque Cardinalium mulis,[34]

Отговор на ония, които твърдят, че папската магарица яде в строго определени часове,

Предсказание que incipit „Silvi Triquebille“, balata per M. n. Songecruyson,[35]

Boudarini episeopi, De emulgentiarum profectibus enneades novem, cum privilegio Papali ad triennium, et postea non,[36]

Преструвките на девиците,

Проскубаният задник на вдовиците,

Монашеската гугла,

Брътвежът на духовните отци,

Данъкът на просията,

Зъботракане при беднотията,

Богословска мишеловка,

Мундщукът на магистрите в науката,

Окамски готвачи с обикновена тонзура,

Magistri n. Fripesaulcetis, De grabellationibus horarum canonicarum lib. quadraginta,[37]

Cillebutatorium cofratriarum, incerto authore,[38]

Благоутробието на лакомите монаси,

Телесната миризма на испанците, хиперструктурализирана от брат Иниго,

Лек против глисти за готвачите,

Poiltronismus rerum Italicarum, authore от метр Брюлфер,[39]

R. Lullius, De batifolagiis Principium,[40]

Collibistratorium caffardiae, auctore M. Jacobo Hocstratem, fereticometra,[41]

De Magistro nostrandorum Magistro nostratorumque benvetis lib octo gualantissimi,[42]

Кьорфишеците на булисти, кописти, писари, абреавитьори и експедитори, събрани от Регис,

Постоянен алманах за подагреници и венерици,

Maneries ramonandi fournellos, per M. Eccium,[43]

Хитрините на търговците,

Удобствата на монашеския живот,

Тюрлюгювеч от лицемери,

Историята на злите духове,

Просията на паралиите,

Дяволиите на духовните съдии,

Златните находища на касиерите,

Badinatorium Sophistarum,[44]

Antipericatametanaparbeugedamphicribrationes merdicantium,[45]

Охлювът на пишещите в рими,

Духалото на алхимиците,

Хитрините на събиращите лепти из манастирите, посочени от брат Сератис,

Оковите на религията,

Биене на камбаните,

Подлакътник за старостта,

Намордник за дворянството,

Молитвен брътвеж,

Белезници на набожността,

Котле за четирите годишни времена,

Чутура на политическия живот,

Опашка за бранене от мухи на отшелниците,

Капюшонът на покаяните,

Таблата на братята развратници,

Jourdaudus, De vita et honestate Braguardorum,[46]

Jiripipii Sorbonici Moralisationes, per M. Lupoldium,[47]

Закуската на пътниците,

Винени пластири за жадните архипастири,

Tarraballationes Doctorum Coloniensium adversus Reuchlin,[48]

Дрънкалки за дами,

Virevoustatonum Nacquettorum, per F. Pedebilletis,[49]

Обущата на смелостта,

Маскарад на дяволи и бесове,

Жерсон, De Auferibilitate Pape ab Ecclesia,[50]

Сбирщина на удостоени с учени титли,

Jo. Dytebrodii, De Terribiliditate exeommunicationum Libellus acephalos,[51]

Ingeniositas invocandi Diabolos et Diabolas, per M. Quingolfum,[52]

Яхния за усърдно молещите се,

Мавритански танц на еретиците,

Гаетанови кокили,

Свинска зурла, Doctoris cherubici, De origine patepelutarum et torticollorum ritibus lib. septem,[53]

Шейсет и девет доволно омазнени молитвеници,

Търбухът на петте ордена на просяците,

Одиране кожата на еретиците, извлечение от „Червеният ботуш“, вмъкнато в Summa Angelica,[54]

Гадания при трудни случаи на изпитания на съвестта,

Коремището на председателите на съда,

Магарешкият висулек на абатите,

Sutoris, Adversus quemdam qui. vocaverat eum fripponatorem et quod fripponatores non sunt damnati ab Ecclesia,[55]

Cacatorium medicorum,[56]

Астрологически коминочистач,

Campi Clysteriorum, per S. C.,[57]

Разгонване на газовете по способа на фармацевтите,

Почистване на задника по способа на хирурзите,

Iustimanus, De Carotis tollendis, Amtidotarium animae, Merlinus Coccaius, De patria diabolorum.[58]

Някои от тези книги са вече отпечатани, а други още се печатат в славния град Тюбинген.

[1] „За архитектурата“ (лат.). — Б.пр. ↑

[2] „За строителното изкуство“ (лат.). — Б.пр. ↑

[3] „За механизмите“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] … хубавото орлеанско вино до капка се пресече и вкисна. — Съществувало поверие, че от силните камбанни удари виното може да вкисне. ↑

[5] … списъка на които ви предлагаме… — Този списък пародира автори, избиращи най-обикновени предмети като символи на абстрактни понятия — порок, добродетел, вяра и т.н. ↑

[6] Първо: ↑

[7] „Тоягата на спасението“(средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[8] „Правата на копчелъка“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[9] „Декретите на Пантофа“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[10] „Гранатът на порока“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[11] Мармотр (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[12] „За пауните и маймуните“ с коментария на Орбелис (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[13] „Постановление на Парижкия университет относно кокетствата на веселящите се жени“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[14] „Изкуството благоприлично да се пръцка в общество“ от метр Ортуин (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[15] Или (лат.). — Б.пр. ↑

[16] „За мравешкото изкуство“(средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[17] „За бульоните и за преливането“ от Силвестър Приерински (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[18] „Училищна четка за обувки“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[19] „За начина на ходене по нужда“ от Тартаретус (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[20] „За различията при супите“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[21] „За похапване на препечена сланина“ — в три тома — от достопочтения брат Льобен, духовен баща на провинцията Лапания (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[22] „За похапването на козя пастърма с артишо през пости въпреки запрещението на църквата“, съчинение на мраморния доктор Пасквили (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[23] Майорис, „За начина на приготовление на кървавицата“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[24] „За превъзходните качества на карантията“. — Б.пр. ↑

[25] Прославеният доктор по две права, Пило Грабежов, „За недостатъците на глупостта, събрани в Акурсните пояснителни бележки, най-изчерпателен преглед“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[26] „Хитростите на свободния стрелец“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[27] Свободният войник „За военното изкуство“, с илюстрации от Тевоти (лат.). — Б.пр. ↑

[28] „За ползата и изгодите от одирането и изкормянето на жребци и кобили“ от доктора по богословие де Кебекю (лат.). — Б.пр. ↑

[29] Ростокостоямбеданес, доктор по богословие, „За употребата на горчицата след ядене“, в четиринадесет тома, с препоръчение от доктора по богословие метр Обирджиев. — Б.пр. ↑

[30] Дълбокомъдреният въпрос — може ли Химерата в празното свистящо пространство да погълне вторичните интенции, — обсъждан на Констанския събор в продължение на десет седмици (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[31] „Замърсяването“ от Скот. — Б.пр. ↑

[32] „Премахване на шпорите“ от метр Алберик де Розата. — Б.пр. ↑

[33] „Подстригване на косите“ — в три тома — от същия автор. — Б.пр. ↑

[34] Марфорио, бакалавър, покайващ се в Рим, „Как трябва да се замърсяват и чистят кардиналските мулета“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[35] Встъпителните думи на „Силвий Пияницата“, избоботени от Съновидеца, доктор по богословие (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[36] Бударини, епископ, „За доходите от емулгенциите“, в девет тома, с папски привилегии за три години, не повече (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[37] Доктор по теология Облизанков, „За улавяне на каноническите часове“, в четиридесет тома (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[38] „Камбичене на светите братя“ от неизвестен автор (средновек, лат,). — Б.пр. ↑

[39] „Италианският мързел“ — съчинение (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[40] Р. Лулий, „За безобразията на князете“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[41] „Вместилище на лицемерие“ от метр Якоб Хохщратен (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[42] „Винените запаси за кандидатите за доктори по теология“, както и занимливи книги (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[43] „Начини за почистване на кухненски печки и комини“ от метр Ек (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[44] „Софистически забавления“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[45] „Извъзнизразбезчрезоколонаоколо и по края“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[46] Туткав, „За живота и достойнствата на щиглеца“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[47] „Нравствени наставления на сорбонските качулати доктори“ от метр Луполд (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[48] „Подстрекалните речи на кьолнските доктори против Рейхлин“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[49] „Кръгообращения на слугите при играта на лапта“ от брат Шопаров (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[50] „Възможности за отстраняване на папите от църквата“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[51] Йоан Дитебродий, „Ужасите на отлъчването от църквата, книжчица без глава“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[52] „За начина да се извикат дяволите и дяволиците“ от метр Гинголф (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[53] Доктор херувимски, „Произход на лъженабожниците и лицемерите“, в седем тома (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[54] „Сбор ангелски“ (лат.). — Б.пр. ↑

[55] Суторис, „Против ония, които наричат автора мошеник, а така също няколко думи и за това, че мошениците не са порицавани от църквата“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[56] „Медицинска сералня“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[57] „Клизмени поля“ от С. Ш. (лат.). — Б.пр. ↑

[58] Юстиниан, „За изтребление на лъженабожниците“; „Антидоторий за душата“; Мерлин Кокай, „За отечеството на дяволите“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

Глава VIII
Как по време на пребиваването си в Париж Пантагрюел получи от баща си Гаргантюа писмо, копие от което ви предлагаме тук

Пантагрюел се учеше, както вече знаете, твърде прилежно и напредваше много, защото умът му бе с двойно дъно, а вместимостта на паметта му се равняваше на дванайсет меха и на още толкова бурета за дървено масло. Един ден, както си учеше, Пантагрюел получи от баща си следното писмо:

„Възлюблени ми сине,

От всички способности, милости и заложби, с които върховният създател на естеството, всемогъщият бог, е дарил и украсил природата на човека при неговото появяване на света, най-висша и най-прекрасна ми се чини оная, която позволява на човека, макар и смъртен, да си извоюва безсмъртие и в преходния живот да увековечи своето име и това на потомците си, родени в законен брак. Така бог възвръща донякъде онова, от което ни е лишил заради греха на нашите прародители, на които бе казано, че ще умрат, защото са престъпили божията воля, и че смъртта ще унищожи прекрасната форма, получена от човека при появяването му на света.

Но при това семенно размножаване на човешкия род, в децата пребъдва всичко, което е изчезнало в родителите, а във внуците — което е загинало в децата, и така ще продължава до часа на Страшния съд, когато Исус Христос възвърне на бога отца умиротвореното му царство, избавено от всякакви вражди и греховни съблазни, защото тогава ще секнат и детеражданията, и злочинствата, ще секне вечното превращение на елементите, тъй като дългоочакваният съвършен мир ще бъде най-после сътворен и всичко ще стигне до своя край и предел.

Следователно редно и справедливо е да благодаря на бога, моя спасител, загдето ми е дарил възможността да видя как побелялата ми старост разцъфва в твоята младост; и наистина, когато по волята на тогова, който управлява и нарежда всичко в света, душата ми изостави човешкото си обиталище, аз ще мисля, че не съм напълно мъртъв и че по-скоро преминавам от едно място на друго, тъй като в тебе и чрез тебе ще пребъда в моя видим образ и така ще продължа да живея, да гледам всичко и да влизам в общение с почтените люде и с приятелите си, както съм правил приживе; животът, който водя в мира сего, е, с божията помощ и милост, греховен, то се знае (защото всички грешим и в греховете си се тешим с великото божие милосърдие), но аз никога не съм бил злонамерен.

Ала дори да съхраниш телесния ми образ, не засияят ли в теб с всичкия си блясък душевните ми качества, светът няма да те назове страж и продължител на безсмъртието на нашето име; и моята радост ще помръкне, ако видя, че малоценната част от съществото ми, а именно плътта, остане в теб, а по-добрата, тоест душата, благодарение на която людете могат да благославят нашето име, залинее и погине; аз ти казвам всичко това не защото не вярвам в твоята добродетелност, в която вече съм се убедил, а за да те насърча и поощря към все по-голямо съвършенство. И ако ти пиша сега тия редове, то е не толкова за да те накарам да живееш благочинно, колкото за да изпиташ радостта, че си живял и живееш така, и да, намериш сили и в бъдеще да останеш дързък на доброто и ленив на злото.

Към казаното дотук мога само да прибавя няколко думи, за да ти напомня, че аз не пожалих нищо за теб и че ти помагах да растеш като родител, който няма в света друго съкровище освен надеждата веднъж в живота си да те видя изграден и съвършен както в добродетелта, благонравието и мъдростта, така и във всички области на свободното и благородно знание, и да те оставя след смъртта си като огледало, в което ще се отразява ликът на твоя баща, ако и не така безупречно и не така пълно, както бих искал, то във всеки случай колкото това зависи от теб.

Макар покойният ми баща, незабравимият Грангузие, да положи огромни старания, за да усвоя до съвършенство всички държавни науки, и моето прилежание и успехи не само задоволиха, но и надхвърлиха неговите очаквания, онова време, ти разбираш това, не беше така благоприятно за процъфтяване на науките, както сегашното, и аз не можех да се сдобия с такива мъдри наставници както ти.

Тъмно беше нашето време, тогава още се чувствуваше пагубното и зловредно влияние на готите, унищожили всичката изящна словесност. Ала с божията милост аз доживях да възвърнат на науката почитта и достойнството й и видях такива благотворни промени, че днес едва ли ще ме приемат в първи клас на основните училища, мене, който в зрялата си възраст бях (не без основание) считан за най-учения мъж на своето време.

Аз не казвам това от празно щеславие, макар че в писмото си до теб имам право да се похваля, потвърждение на което ще намериш в книгата на Марк Тулий «За старостта» и в книгата на Плутарх «Как може да се хвалим, без да предизвикаме завист», а за да ти вдъхна желание за все по-нови и нови успехи.

Сега науките са възстановени, езиците — възродени: гръцки, чието непознаване е срам за оня, който се счита за учен, еврейски, халдейски, латински. Сега е във възход безпогрешното и изящно книгопечатане, изобретено в мое време по внушение на бога, докато, обратно, оръдията бяха измислени по подбуждение на дявола. Светът гъмжи от учени хора, от образовани наставници и обширни библиотеки дотолкова, че според мен даже във времето на Платон, Цицерон и Папиниан е било по-трудно да се учи, нежели сега, и скоро за тези, които не се трудят както се полага в Минервиното училище на мъдростта, всички пътища ще бъдат затворени. Днес разбойници, палачи, нехранимайковци и коняри са по-начетени, отколкото в мое време бяха докторите на науките и проповедниците. Но що думам? Та дори жените и девойките се стремят към този източник на слава, към тази небесна манна, каквато е знанието. Даже и аз на стари години съм принуден да се занимавам с гръцки език, който, за разлика от Катон, не презирах, но не намерих време да го изучавам на младини, и ето сега, очаквайки часа, когато богу бъде угодно да ме повика и ми заповяда да напусна тази земя, аз с наслада чета Moralia[1] на Плутарх, прекрасните Диалози на Платон, Павсаниевите Описания и Атински древности.

Ето защо, сине мой, аз те заклевам да посветиш младостта си на науката и добродетелта. Ти си в Париж и имаш до себе си за наставник Епистемон; Епистемон ще те просвети с живи и устни поучения, а Париж — с достойни примери.

Мое съкровено желание е ти да научиш основно езиците: на първо място гръцки, както повелява това Квинтилиан, на второ — латински, после еврейски, заради Свещеното писание, и най-после (поради същите съображения) халдейски и арабски, и да изградиш стила си според Платоновата риторика в гръцки и според Цицероновата — в латински. Нека няма историческо събитие, което да не намери място в твоята памет; тук ти ще бъдеш улеснен от универсалната Енциклопедия на автори, занимали се с тия въпроси.

Аз създадох в теб усет към свободните науки — геометрия, аритметика и музика, още когато беше съвсем малък, пет-шестгодишен; поддържай този усет, а така също научи и всички закони на астрономията, но не се занимавай с астрологическите гадания и изкуството на Лулий, които са измама и пустота.

От гражданското право желая да запаметиш хубавите текстове и мъдро да ги тълкуваш.

А колкото до природните явления, бих искал да проявиш повече любознателност към тях: да няма море, река, ни извор, чиито риби ти да не познаваш; всички птици в небесата, всички дървета, храсти и шубраци в горите, всички треви по земята, всички метали, скрити в недрата й, всички скъпоценни камъни на Изтока и на Юга да познаваш като петте пръста на ръката си.

Освен това внимателно прочети книгите на гръцките, арабските и латинските медици, без да пренебрегваш талмудистите и кабалистите, и чрез постоянен размисъл опознай до съвършенство другия свят, микрокосмоса, тоест човека. Няколко часа на ден отдели за Свещеното писание: най-напред прочети на гръцки език Новия завет и Апостолските послания, а после на еврейски Вехтия завет.

С една дума, нека видя в теб бездна от знания, защото по-късно, когато станеш зрял мъж, ще ти се наложи да преустановиш своите спокойни и мирни занимания и да се учиш да яздиш и боравиш с оръжие, за да защитиш моя дом и окажеш помощ на нашите приятели, ако злодеят нахлуе в земите им.

Бих искал още в близките дни да поставиш на преоценка своите познания, което най-добре ще сториш в публични диспути на всякакви теми с всички и срещу всички, а така също и в беседи с хора в Париж и другаде.

Но тъй като според премъдрия Соломон мъдростта не влиза в зла душа и знание без съвест може само да погуби душата, ти трябва да се боиш от бога, да го почиташ и обичаш, да отправяш към него всички свои помисли и надежди и помнейки, че вяра без добри дела е мъртва, да се присъединиш към него и грехът никога да не ви раздели. Пази се от съблазните на света. Не допущай в сърцето си суетата, защото този живот е преходен, а божието слово вечно. Помагай на ближния си и го възлюби като самия себе си. Почитай наставниците си. Избягвай обществото на ония, на които не желаеш да приличаш, и не погубвай способностите, с които бог те е надарил. И когато се убедиш, че си усвоил всичкото човешко знание, върни се при мен да те видя и да ти дам моята благословия, преди да умра.

Нека мирът и божията милост бъдат с тебе, сине мой! Амин.

Утопия, седемнайсетият ден на месец март

Твой баща Гаргантюа“

След като получи и прочете това писмо, Пантагрюел почувствува нови сили и пламна от желание да се учи още по-усърдно; ако човек го видеше как се труди и напредва, сигурно щеше да си каже, че умът му изгаря книгите, както огънят изгаря сухото дърво, дотолкова Пантагрюел бе задълбочен и неизтощим.

[1] «Етически съчинения» (лат.). — Б.пр. ↑

Глава IX
Как Пантагрюел срещна и обикна за цял живот Панюрж[1]

Веднъж, когато се разхождаше вън от града, недалече от абатството „Свети Антон“, и задълбочено разговаряше с приятелите си и с неколцина студенти, Пантагрюел срещна строен и снажен мъж, но с такива котлено червени рани по врата и лицето и толкова одърпан и изпокъсан, че можеше да се помисли или че са го давили кучета, или че е брал ябълки в Першкия край.

Забелязвайки го отдалеч, Пантагрюел рече на приятелите си:

— Виждате ли оня човек, който идва към нас по Шарантонския мост? Честна дума ви казвам, той е обеднял случайно, защото, ако се съди по физиономията му, произхожда от знатен и богат род и е стигнал до този хал само благодарение на своята слабост към приключения, присъща на любознателните хора.

Когато пътникът се изравни с тях, Пантагрюел му каза:

— Приятелю мой, моля, поспрете за малко и ми отговорете на един въпрос; вие няма да се разкайвате за това, защото аз искрено ви съжалявам и горя от желание да ви изтръгна от вашата беда. И тъй, кажете, приятелю мой, кой сте, откъде идвате, къде отивате, какво търсите и как се казвате?

Пътникът му отговори на немски:

— Юнкер, гот геб ойх глюк унд хайл. Цуфор, либер юнкер, их лае ойх висен, дас да ир мих фор фрагт ист айн арм унд ербермлих динг унд вер вил дафон цу заген, велхес ойх фердрусих цу хьорен унд мир цу ерцелен вер, бивол ди поетен унд ораторс форцайтен хабен гезагт ин прен шпрюхен унд сентенцен дас дас гедехтнис деселендс унд армут форленгст ерлитен ист гросер луст.[2]

След което Пантагрюел му каза:

— Приятелю мой, този брътвеж е неразгадаем за мен, затуй, ако желаете да ви разбера, говорете на друг език.

Тогава пътникът заговори така:

— Ал барилдим готфано дех мин брин алабо дордин фалброт рингуам албарас. Нин портзадилкин алмукатим милко прин ал елмин ентот дал хебен енсуим; кутим ал дум алкатим ним брот дехот роят мин микаис им ендот, прух дал маизулюм хол мот дансрилрим лупалдас им волдемот. Нин хур диявост мнарботим дал гуш палфра — пен дух им скот прух галет дал Шинон мин Фулхрих ал конин бютатен дот дал прим.[3]

— Разбрахте ли нещо? — запита Пантагрюел приятелите си.

На което Епистемон отвърна:

— Струва ми се, че това е езикът на антиподите: от такова бръщолевене и дяволът няма да разбере бъкел.

Тогава Пантагрюел каза:

— Не зная, братко, дали стените ви разбират, но от нас никой нищо не разбра.

Тук пътникът отново заговори:

— Синьор мио, вой видете пер ехемпло ке ла корна муза нон суона май с’ела нон а ил вентре пиано; кози ио парименте нон ви сапрей контаре ле мие фортуне се при ма ил трибулато вентре нон а ла солита рефеционе ал куале е авизо ке ле мани е ли денти ано персо ил ларо ордине натурале е дел туто соно аникилати.[4]

— И този като другия — забеляза Епистемон. А Панюрж продължи;

— Лард гест толб би суа верчус би интелидженс ас ий боди шал бис би начурал релиед толб шуд оф ми пети хев фор начур хас ъс икуали мейд бат форчун сам егзалтит хас енд ойс депревт. Нон ю лес виюс май вирчус депревт енд вирчус мен дискривис, фор, енен ю лед енд ис нон гуд.[5]

— Още по-мъгляв от другия — рече Пантагрюел. А Панюрж отново занарежда:

— Йона андие гуауса гусветан бегар да еремедио бегарде верзела исер лан да. Анбатес отойес наузу, ейн есасу гур ай пропозиан ордине ден. Нон исена байта фашерия егабе, генгераси бадиа садасу нура асия. Аран гондован гуалде ейдасу най дасуна. Есту усик егуинан сури гин, ер дарстура егуи гарм, Геникоа плазар ваду.[6]

— Смили се, о Геникоа![7] — изпъшка Евдемон. А Карпалим[8] възкликна:

— Свети Тренян! Да не сте шотландец или зле съм ви разбрал?

На този въпрос Панюрж отвърна така:

— Пруг фрест стринст соргдманд строхдт дрде паг брлеланд Граво Шавиньи Помардиер руст пкалдраг Девиниер пре не Буй калмух монах друп делмейшшстринк длърнд доделб уп дрент лох минк стзринквалд де винс дере корделис хур джокстстзампенардс.[9]

Смаян, Епистемон запита:

— На християнски език ли говорите, приятелю мой, или на езика на Патлен? Но не, това е фенерджийски език.

А Панюрж сега заговори така:

— Хере, ий ен спреке андерс геен теле дан керстен теле; ми донкт нохтан ал ен сег ий в нийт ен вордт миуен ноот в кларт генонх ват ий беглере; геест ми онит бермхертихейт йет вор он ий гефут мах цунах.[10]

— Все тая си пее — отсече Пантагрюел. А Панюрж отново подхвана:

— Сеньор, де танто аблар ио сой кансадо. Пор ке суплико а вуестра реверенциа ке мире а лос пресептос еванхеликос, пара ке ельос муеван вуестра реверенциа а ло к’ес де консиенциа, и си ельос но бастарен пара мовер вуестра реверенциа а пиедад ио суплико ке мире а ла пиедад натурал, ла куал ио крео ке ле мовра комо ес де расоп и кон есто но диго мас.[11]

Сега Пантагрюел рече така:

— Добре, добре, братко мой, не се и съмнявам, че владеете много езици; но моля, говорете на разбираем за нас език.

Ала пътникът си знаеше своето.

— Мин хере — заприказва той отново, — ендог йег инхен тунге таледе лигесом буен ок ускулиг креатнер! Мине клеебон ок мине легомс магерхед удвисер алиге клалиг хувад тюнг мег меест бехоф гиререб сом ер санделих мад ок дрюке: хварфор форбарме тег омсидер овермег, ок беф елат гюфук мег ногет, аф хвилкет йег кан стюре мине грьондес махе люгерус сон манд Церберо ен сопо форсетр. Соо шал тус льове ленг ок люксалихт.[12]

Чини ми се — рече Евстен[13], — че така говореха готите и ако господ поиска, и ние ще проговорим като тях, но със задниците си.

А пътникът продължи:

— Адони, шолом леха. Им ишар хароб хал хадбеха, бемехера титен ли кикар лехем какатуб: Лаах ал Адонай хонен рал.[14]

Като чу тези думи, Епистемон каза:

— Сега вече разбрах: това е еврейски, произнесен добре, според всички правила.

Но пътникът и тук не спря.

— Деспота тинин панагате — занарежда той, диати си ми ук артодотис? Хорас гар лимо аналискоменон еме атлиос. Ке ен то метакси ме ук елеис удамос, дзетис де пар ему ха у хре, ке хомос филологи пантес хомологуси тоте логус те ке ремата перита хирпархин опоте прагма афто паси делон ести. Ента гар ананкей монон логи исин хина прагмата, хон пери амфисбетумен, ме просфорос епифенете.[15]

— Какво чувам — извика лакеят на Пантагрюел, Карпалим, — то това е гръцки, аз го разбрах. Нима си живял в Гърция?

Без да отговори, пътникът продължи:

— Агону донт усис ву денагез ну ден фар у замист вус маристон улбру фускез бу брол там бредагез мупретон дел гул хуст дагездагез ну крупие фост барбун пофлист ну гру. Агу пастон тол налприсис хурту лос екбатанус пру дугви брол панигу ден баскру нудус кагуонс гулфрен гул уст тропасу.[16]

— Аз като че ли разбрах — каза Пантагрюел, — това е езикът на родната ми страна Утопия или пък някакъв друг, много сходен на него по своето звучене.

И поиска да довърши мисълта си, но пътникът го прекъсна:

— Ям тотиес вос пер сакра перкве деос деаскве омнес обтестатус сум ут, си ква вос пиетас пермовет, егестатем меам соларемини, нек хилум профицио кламанс ет ейюланс. Сините, квезо, сините, вири импии, Кво ме фата вокант абире, нек ултра ванис вестрис интерпелационибус обтундатис, меморес ветерис илиус адаги кво вентер фамеликус аурикулис карере дицитур.[17]

— Отлично, приятелю — рече Пантагрюел, — а френски говорите ли?

— Разбира се, сеньор! — зарадва се пътникът. — И още как, благодаря на бога! Това е моят роден език! Родил съм се и съм израснал в градината на Франция — Турен.

— Тогава — продължи Пантагрюел — кажете ни как се казвате и откъде идвате: защото, честна дума, вие така ми се понравихте, че ако нямате нищо против, ще ви задържа завинаги при себе си и отсега нататък двама, вие и аз, ще бъдем неразлъчни като Еней и Ахат[18].

— Сеньор — рече пътникът, — моето истинско, кръщелно име е Панюрж и идвам от Турция, дето по време на злополучния поход в Митилена[19] бях пленен от турците. Ще ви разкажа на драго сърце приключенията си, които са още по-чудновати от приключенията на Одисей, но щом възнамерявате да ме задържите при себе си, а аз с радост приемам предложението ви и обещавам да не ви напусна даже ако отидете по дяволите, ние ще имаме време да си поприказваме за това надълго и нашироко, а сега изпитвам остра нужда от храна: зъбите ми тракат, стомахът ми е празен, гърлото — сухо, ушите пищят от глад — с други думи, а съм погладувал още, а съм се простил с живота. Ако искате да дойда на себе си и стана човек годен за работа, за бога, наредете да ми донесат храна. За вас ще бъде чудо невиждано да ме гледате как гълтам и унищожавам всичко.

Тогава Пантагрюел отведе Панюрж у дома си и заповяда да му донесат колкото може повече храна, което бе сторено начаса; тази вечер Панюрж се наяде богато и си легна, както се казва, с кокошките, а на другия ден се събуди точно по обяд и само с три стъпки и един скок се озова на трапезата.

[1] Панюрж — хитрец (гр.). ↑

[2] — Юнкер, гот геб ойх… — „Млади господине, преди всичко нека бог ви даде щастие и благополучие! Мили млади господине, знайте, че това, за което ме питате, е тъжно и достойно за съжаление; ще трябва да кажа неща, еднакво тежки за разказване и за слушане, макар някогашните поети и оратори да твърдят в своите приумици и сентенции, че възпоминанието на минали беди и страдания доставя голяма наслада.“ Този превзет немски, изпъстрен с латинизми и архаизми, по всяка вероятност е скалъпен от някой студент на приятели на Рабле. ↑

[3] — Ал барилдим готфано… — и тъй нататък. ↑

[4] — Синьор мио, вой видете пер ехемпло… — Това е италиански, примесен с испански думи. „Господине, вие виждате например, че гайдата не свири на празен стомах. Така и аз не ще мога да ви разкажа моите патила, ако преди това не получи обичайното си подкрепление бедният ми търбух, по нареждане на който ръцете и зъбите ми престават да изпълняват естествените си функции.“ Тази реплика е на език, измислен от Рабле. ↑

[5] — Лард гест толб би суа… — „Милорд, ако сте толкова умен, колкото сте голям на ръст, вие би трябвало да ме съжалите, тъй като природата е създала всички нас равни, но съдбата е издигнала едни, а други принизила. Обаче добродетелта всякога е презряна и добродетелните люде — незачитани; и само с последното си издихание човек става достоен и добър.“ На много развален шотландски. ↑

[6] — Йона андие гуауса гусветан… — „Велики господи не, за всяка болка има лек; да запазиш приличие — ето кое е трудно! Умолявам ви, разпоредете се да сторят следното — на мен е нужно само едно: да ме нахранят до насита. А после ме разпитвайте колкото искате. И няма да е зле, ако е рекъл бог, да донесат храна за двама.“ А този път Панюрж говори на баски език и, изглежда, на съвсем обикновен, прост баски. ↑

[7] Геникоа — бог. ↑

[8] Карпалим — бърз (гр.). ↑

[9] — Пруг фрест стринст соргдманд… — друг измислен език. Може би той има някакъв ключ, който един ден ще бъде открит. ↑

[10] Хере, ий ен спреке андерс геен… — „Господине, всички езици, на които говоря, са християнски. Но мен се чини, че без и дума да ви кажа, моите дрипи достатъчно ви говорят за желанията ми. Бъдете прочее милостив и ми дайте нещо да се подкрепя.“ (Холандски) ↑

[11] Сеньор, де танто аблар ио сой кансадо… — „Господине, уморен съм от тези безконечни разговори. Ето защо аз моля ваше превъзходителство да вземе под внимание евангелските наставления, които да подбудят ваше превъзходителство да постъпи според съвестта си. А ако те не са достатъчни, за да събудят у ваше превъзходителство милосърдието, аз ви моля да се позовете на естественото милосърдие, на чийто глас ще откликнете, аз съм уверен, не по-малко живо, отколкото на гласа на разума. Повече няма какво да кажа.“ (Испански). ↑

[12] Мин хере, ендог йег инхен тунге… — „Господине, даже и ако, като децата и животните, не говорех на никакъв език, моите дрехи и моята изпосталялост би трябвало да ви подскажат от какво се нуждая, а именно — от ядене и пиене. Съжалете се прочее над мен и наредете да ми донесат нещо, което да укроти моя виещ от глад стомах, а така също да поставят пред Цербер купичка супа. А вие да живеете дълго и щастливо.“ (Датски) ↑

[13] Евстен — „здравеняк“ (гр.). ↑

[14] — Адони, шолом леха… — „Мирът да бъде с теб! Ако вие искате да сторите добро на вашия слуга, дайте ми веднага един самун хляб, тъй като е казано: служи на бога оня, който е милостив към бедния.“ (Еврейски) ↑

[15] — Деспота тинин панагате… — „Предобри ми господарю, защо не ме нахраните? Вие виждате, че съм нещастен и че умирам от глад, и при все това съвсем не ме съжалявате и ме питате за неща, които нямат нищо общо с моя въпрос. А всички тълкуватели и коментатори единодушно твърдят, че думи и разговори са излишни, когато фактите са очевидни за всички. Думите са необходими само там, където въпросите не са изяснени напълно.“ (Старогръцки) ↑

[16] — Агону донт усис ву денагез… — неясен брътвеж, в който трудно се долавят отделни думи. ↑

[17] Ям тотиес вос пер сакра перкве… — „Много пъти вече ви заклинах във всички светли неща, във всички богове и богини, умолявайки ви да проявите състрадание към мен и облекчите нищетата ми, но моите увещания и моите жалби се оказаха напразни. Оставете ме, моля ви, оставете ме, хора коравосърдечни, да отида там, където съдбата ме води, и не ми дотягайте повече с вашите пусти въпроси, припомняйки си старата поговорка, че гладният стомах няма уши.“ (Лат.) ↑

[18] Ахат — другар и спътник на Еней от Вергилиевата „Енеида“. ↑

[19] … по време на злополучния поход в Митилена… — Авторът има предвид злополучната обсада на града Митилена (на остров Лесбос, принадлежащ тогава на Турция). ↑

Глава X
Как Пантагрюел разреши един удивително неясен и труден спор, и то толкова справедливо и мъдро, че предизвика всеобщо възхищение

Ръководейки се от съветите на баща си, които никога не забравяше, Пантагрюел реши в един от близките дни да подложи на проверка своите познания.

И наистина, той заповяда да разлепят по всички кръстопътища на града девет хиляди седемстотин шейсет и четири тезиса относно всички отрасли на знанията и засягащи най-щекотливите въпроси в цялата наука.

Най-напред излезе на улица „Фоар“[1] срещу всички професори, студенти и оратори и ги накара до един да си глътнат езиците. После излезе в Сорбоната срещу всички богослови, което продължи цели шест седмици от четири часа сутринта до шест вечерта, с една само почивка от два часа, колкото да похапне и се подкрепи.

На диспута присъствуваха мнозина съдийски сановници: докладчици, председатели на съдилища, съветници, членове на сметни палати, секретари, адвокати и други, а така също представители на върховния контрол и професори от медицинския и юридическия факултет. И забележете, че мнозина от тях се отдадоха на словесната си стихия, ала въпреки всичките им фанфари и кьорфишеци той ги направи равни със земята и убедително им доказа, че са телета, облечени в мантия.

Тогава всички в един глас започнаха да говорят и да разправят за неговите изумителни познания — всички, даже жените от простолюдието: перачки, сводници, готвачки, продавачки и други, когато го виждаха да минава из улицата, казваха: „Този е той!“ Това доставяше удоволствие на Пантагрюел точно както на най-знатния гръцки оратор Демостен, когато грохнала старица, сочейки го с пръст, казвала: „Това е той!“

Тъкмо по него време съдът се занимаваше с процеса на двама велможи: от една страна господин Лижезадников, ищецът, и от друга — ответникът, господин Смуквинцев, и това дело бе тъй сложно заплетено и така трудно за изясняване от юридическа гледна точка, че парламентският съд го разбра толкова, колкото старовисоконемски език. Накрая по заповед на краля бяха свикани на съвещание четиримата най-учени и най-известни членове на различни френски парламенти, както Висшият съвет и всички най-изтъкнати професори не само от френските, но и от английските и италианските университети, като например Язон, Филип Деций, Петрус дьо Петронибус[2] и още редица други стари равини. Това събрание заседаваше вече четиридесет и шест седмици, без да си изясни делото, нито да го разбере поне дотолкова, че да го подведе под някакъв член на закона, и това така обърка заседателите, че те от срам най-позорно се накакаха. Но един от тях, на име Дю Дуе[3], най-ученият, най-съобразителният и най-мъдрият, каза на останалите, докато те още си блъскаха ангелите:

— Господа, ние сме тук отдавна и не за да вършим бог знае какво, а само за да пилеем средства; ясно е, че не можем ни да навлезем, ни да излезем от това дело, и колкото повече се занимаваме с него, толкова по-малко го разбираме, което ни изпълва със срам и угризения; и ми се чини, че няма да приключим с чест тази история, защото всички наши речи и изказвания са вятър и мъгла. Затова ето какво съм намислил: вие, разбира се, сте слушали за великия човек, метр Пантагрюел, героя на големите публични диспути, в които той излезе срещу всички и след което бе всепризнат за най-големия учен на нашето време. Аз предлагам да го извикаме тук и да поприказваме с него по това дело, защото, ако и той не го реши, никой друг няма да го реши.

Всички съветници и доктори приеха предложението на драго сърце. И тозчас изпроводиха хора да подирят Пантагрюел и да го помолят да се занимае с делото, да го проучи изтънко и да им съобщи решението, което той намери за най-правилно. За тази цел те му набутаха в ръцете всички досиета и актове — товар, който можеха да вдигнат наведнъж само четири яки магарета. Тук Пантагрюел неочаквано ги запита:

— А господа тъжителите живи ли са още?

— Да — отвърнаха другите.

— Тогава за какъв дявол ми са всички тези книжа, с които ме товарите? Не е ли по-добре да чуем как спорят по своя въпрос самите тъжители, отколкото да четем някакви безсмислици, които са само измама, дяволски цеполови каутели[4] и извращения на закона? Защото аз съм убеден, че вие и всички други, в чиито ръце е попаднало това дело, сте изсмукали от пръстите си какви ли не pro и contra и че делото само по себе си е ясно и просто за разрешаване, но че вие сте го замъглили с нелепи и безразсъдни доводи и с височайшите глупости на Акурс, Бартол, Кастро, Имола, Иполит, Панорм, Бертаким, Александър, Курций и прочие стари скудоумци, непроумели и най-елементарния закон на „Пандектите“ и които са истински телета, в пълно неведение на най-необходимото за разбиране духа на закона. Всеизвестно е, че те не са познавали ни гръцки, ни латински, а само готски и варварски. Известно е също така, първо, че законите са били заимствувани от гърците, за което свидетелствува Улпиан в De Origine juris[5] (книга последна), и че всички закони са изпълнени с гръцки думи и изрази; второ, че те са съставени на латински, на най-изящен и изискан латински, който далеч превъзхожда латинския дори на Салуст, Варон, Цицерон, Сенека, Тит Ливий и на Квинтилиан. Как ще разберат юридически текстове такива смахнати старци, които никога не са виждали хубава латинска книга, доказателство за което е техният стил, стил на коминочистачи, на готвачи или на помощници-готвачи, но не и на законоведи?

Освен това, като имаме предвид, че законите изникват на основата на нравствената и естествената философия, как ще ги разберат те — тези празноглавци, които, боже прости ми, проумяват философията по-малко от моето муле? Що се отнася до познания по хуманитарните науки, древността и историята, то те могат да се похвалят с такива, колкото жабата — с пера, макар че правото се осланя на тях и без познания по тези науки то не би могло да бъде разбрано, което ще обясня по-нашироко в отделен труд. И така, ако вие желаете да се занимая с това дело, то, първо, изгорете всички тези книжа и, второ, доведете двамата тъжители при мен и след като ги изслушам, ще ви кажа мнението си без преструвка и без заобикалки.

Някои обаче не се съгласиха, защото вие знаете, че във всяко общество глупавите са повече от умните и че по-голямата част всякога взема връх над по-добрата, както е казал по повод на картагенците Тит Ливий. Но гореупоменатият Дю Дуе смело продължаваше да държи на своето, заявявайки, че Пантагрюел е прав, като казва, че всички тези регистри, анкети, първи и втори изказвания на страните, заявления за отвод на свидетелите, възражения против отвода на свидетелите и прочие дяволщини не са нищо друго освен извращение на закона и съзнателно протакане на процеса и всички съдии да отидат по дяволите, ако не поведат делото иначе, тоест в съгласие с евангелската и философската истина.

Накъсо казано, всички бумаги бяха изгорени, а двамата враждуващи велможи позваха в съда.

Тогава Пантагрюел ги запита:

— Между вас ли се води този голям спор?

— Да, господине — отвърнаха те.

— А кой от двама ви е ищецът?

— Аз — рече сеньор Лижезадников.

— Тогава, приятелю мой, разправете ми сега дума по дума вашата история според истината; защото, дявол го взел, кажете ли макар една-единствена невярна думица, тозчас ще ви снема главата от плещите, за да ви покажа, че в съда и пред неговите служители трябва да се говори само истината. И тъй, внимавайте да не прибавите или премълчите нещо от истината по въпроса. Моля, говорете!

[1] … на улица „Фоар“… — където се намирал един от университетските факултети. ↑

[2] Язон — италиански юрист; Филип Деций — италиански законовед на френска служба; Петронибус — измислено име. ↑

[3] Дю Дуе — сеньор дю Дуе, съветник в Бордоския парламент. ↑

[4] … дяволски Цеполови каутели… — Бартоломео Цепола, италиански юрист от XV столетие, написал книгата „Cautae juris“ (юридически предохранителни мерки), в която излага различни начини за заобикаляне на законите. ↑

[5] „За произхождение на правото“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XI
Как сеньорите Лижезадников и Смуквинцев се защитиха пред Пантагрюел без адвокати

И ето как започна Лижезадников:

— Господарю, че една от моите прислужнички отиде на пазара да продава яйца — отиде, което си е истина.

— Сложете си шапката, Лижезадников — каза Пантагрюел.

— Покорно благодаря, господарю — отвърна сеньор Лижезадников. — А сега да продължа: тя трябваше да измине разстоянието между тропиците до зенита за шест сребърни и няколко медни монети, тъй като Рифейските планини ознаменуваха тази година с пълно безплодие и не дадоха ни един фалшив камък поради възмущението на празнословещите от кавгата между брашнари и акурсари по повод бунта на швейцарците, събрали се да посрещат с веселба Новата година, та после през деня да накърмят воловете с чорбица, ключовете от мазетата да дадат на девойките, а те да засипят псетата с овес.

Не снемайки ръка от нощното гърне, те цяла нощ изпращали пеши и конни вестители, за да задържат корабите, защото шивачите възнамерявали да скърпят от крадените парчета тръба, та да покрият Океанското море, чиято бездна в това време, по мнението на косачи и плевачи, била издута, тъй като в нея се спотайвало гърне с градинарска чорба, а медиците уверявали, че по морската урина може да се съди дали морето е яло брадви с горчица с такава сигурност, с каквато познават дроплата по нейния вървеж, ако, разбира се, господа съдиите с бемолен указ не запретят на срамната болест да обира копринените буби и да се разсейва по време на черковната служба, зер негодниците вече тропат хорце от сърце, с крака скокливи и с глави лениви, както казвал добрият Раго[1].

Ах, господарю, пътищата господни са неизповедими и срещу злата орисия един каруцар си строши камшика. Това се случи на връщане от Бикок, когато на метр Антитус де Кресониер дадоха най-тежкото мерило на степента лиценциат — както казват познавачите на църковните канони: Beati lourdes, quoniam ipsi trebuchaverunt.[2]

Но кълна се в свети Фиакр Брийски, че към великите пости у нас се придържат така строго просто защото

Света Троица се празнува,

ала тя пари ми струва.

Завали ли ситен дъжд,

вятърът престава изведнъж.

Ако се спогодим съдебният пристав да не поставя толкова високо мишена на стрелбището, а архиварят да престане да гризе кръгообразно ноктите си, както и гъшите пера, ние ясно ще видим как всеки виновник се пипва за носа, стига само да не гледа косо към камината, дето виси бутилката с четиридесетте градуса, необходими за двайсет основания на петгодишни отсрочки. А то нали знаете, първо трябва да се снеме главата и после да се плаче за косата, защото, който си гащите наопаки обува, у него паметта започва да боксува. Да пази господ от такова зло Тибо Ръкавицата.

Тогава Пантагрюел каза:

Спокойно, приятелю мой, спокойно, говорете бавно и не се вълнувайте. Всичко е от ясно по-ясно! Продължавайте!

— Но, господине заговори отново Лижезадников, — четейки своите Gaudez et Audi nos[3], упоменатата от мен прислужничка можа да избегне страничния удар, идещ от университетските привилегии, само като се потопи по ангелски във водата, покривайки го със седминка от корема и замахвайки с тояга на самото място, дето се продават стари хоругви, които фламандските художници ползуват, когато им скимне да преливат от пусто в празно, и аз просто не мога да се начудя защо хората не снасят яйца, когато е толкова приятно да се мътят.

Тук сеньор Смуквинцев поиска да се намеси, ала Пантагрюел го пресече:

— Млък, дяволе проклети, как смееш да се обаждаш без разрешение? Виж, пот тече от мене и а-а да изкукуригам, като слушам непроницаемите филипики на твоя противник, а ти си седнал да ми додяваш. Тихо, дявол те взел, тихо! И ти ще си начешеш езика, щом този рече най-подир да свърши. Продължавайте — каза той на Лижезадников — и не бързайте.

— И така — започна отново Лижезадников, — вземайки под внимание, че Прагматическата санкция[4] не дава по този въпрос никакви указания и че папата е предоставил на всички свобода да си пръцкат на воля, ако не изпоплескат хастара на панталоните, колкото и да страдат хората по света, стига само да не слагат подписа си под лъжи, а то вече дъгата, току-що изгряла в Милано, за да помогне на чучулигите да се излюпят, се съгласи прислужничката да поднесе по паница на болните от ишиас по искане на малките хайвероносни рибки, които от това време станали необходими за разгадаване направата на старите обуща.

Ала Жан Телето, втори неин братовчед, отцепил се от цепеница, я посъветва да не накисва прането, без да потърка хартията със стипца до степен белот, ребелот и капо, тъй като

Non de ponte vadit, qui cum sapienta cadit,[5]

предвид на това, че господа членовете на Сметната палата не се съгласиха да последват призива на немските флейти, от които бяха стъкмени „Очила за принца“ — книга, отпечатана неотдавна в Антверпен.

Та ето, що значи невярно донесение, господа, а противната страна се възползува от това in sacer verbo dotis[6] тъй като в желанието си да угоди на краля, аз от глава до крака се опасах с накоремници и отидох да видя как моите гроздоберачи си подрязват качулатите бонета, та по-добре да правят куклен театър, а времето не беше добро за панаир, така че от състезанието отстраниха немалко свободни стрелци и не защото тръбите им не бяха достатъчно гръмки, а заради лишеите и крастата на нашия приятел Бодишон.

Поради тази причина из цяла Артоа бяха плъзнали голи охлюви, което не бе малка печалба за господа кошоносачите на грозде, тъй като всички си разпасаха пояса и лапаха ли, лапаха миди, без да подбират. Но аз бих искал всеки да си има хубав гласец, тогава и играта на топка ще върви по-гладко, а и тези едва уловими тънкости, които способствуват за етимологизация на обувките, ще се спускат по-леко в Сена като постоянна смяна на Моста на мелничарите, както беше узаконено от Канарския крал с указ, но той пък взе, че се залежа някъде из канцелариите.

На основание на всичко изложено дотук, аз настоявам ваше превъзходителство да се изкаже и да заяви по съвест своето мнение със заплащане на съдебните разходи и обезщетение за щети и загуби.

Тогава Пантагрюел го запита: — Приятелю мой, имате ли да кажете още нещо?

На това Лижезадников отвърна така:

— Не, господарю, аз казах всичко, а и tu autem[7], и за моя чест нищо не промених.

— Така, а сега, господин Смуквинцев — обърна се към него Пантагрюел, — изкажете се и вие, може и по-накъсо, но не пропускайте нищо, което в случая би ни помогнало.

[1] Раго — главатар на низшите, споменаван често от писателите на XVI столетие. ↑

[2] Блажени обременените, тъй като те от само себе си се навеждат (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[3] „Радвай се“ и „Изведи нас“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Прагматическа санкция — заповед на Карл VIII, обнародвана в 1438 г. и определяща в XV и началото на XVI столетие взаимоотношенията на църква и държава във Франция. ↑

[5] Не пада от моста оня, който се сети да скочи във водата (лат.). — Б.пр. ↑

[6] … in sacer varbo dotis… — вместо in verbo sacer dotis — честна дума на духовника (лат.). ↑

[7] Ти също (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XII
Как сеньор Смуквинцев се защищаваше в присъствието на Пантагрюел

Тогава сеньор Смуквинцев започна така: — Господарю и господа, ако в една категорична присъда човешката несправедливост можеше да се види тъй лесно, както мухата в млякото, светът (четири бика!) нямаше да бъде толкова огризан от плъхове, колкото е в наше време, и на земята щеше да има много уши, подло огризани от тях; защото, каквото и да разправя противната страна за формата и съдържанието на factum’а, хитростта, господа, хитростта, измамата и подлостта се спотайват под саксията с рози!

Длъжен ли съм аз, когато си сърбам чорбицата по костуема цена и не мисля, ни говоря нещо лошо, да търпя да ми надуват главата с песни и танци, а отгоре на всичко и да ми казват:

Който пие вино без чорба и хляб,

остава труп, за всичко глух и сляп,

О, пресвета ми Богородице, колко сме ги виждали ние, и то пълководци знаменити и именити да подават насред бойното поле нафора от благословения хляб, та по-благопристойно да играят с дамички на „двугърбо животно“, да свирят на лютня, да свирят със задника си и да правят всякакви други волни и неволни движения.

Но сега хората са полудели с това лейстерско сукно — не се знае кой яде и пие и кой плаща, кой граби пет, четири и две, и ако съдът не постави ред в тази работа, ще има да му тракат зъбите и тази година като миналата, че и повече, или ще я кара през просото.

Ако някой нещастник отиде в парилнята и си муцуната с фъшкии натрие или си смаже калеврите за зимата, а полицаите или пазачите получат отвара от клизмата или изпражненията от съда, поставен под музикалния им инструмент, трябва ли затова да ощърбяваме сребърните монети и да обгаряме дървените?

Човек предполага, а господ разполага и когато слънцето залезе, всяка животинка е под стряха. Аз не искам да говоря напразно, готов съм да потвърдя всичко дума по дума и да се позова на хора всеизвестни и всепризнати.

В трийсет и шестата година аз си купих немски жребец като хала, висок и строен, с хубава гранатеночервена козина, както ме уверяваха бижутерите, но, така или иначе, нотариусът не пропусна да си постави своето et cetera[1].

Аз съм човек неук, не умея да хващам със зъби луната, но в гърнето с маслото, дето запечатаха инструментите на Вулкан, се носеше слух, че говеждата пастърмица карала човек да намира винцето и без свещица, пък било то скрито в чувала под въглищата, увито и вързано в наколенник и оглавник, та хубаво да се изпече месцето, тоест овнешката главица. То така казва и поговорката де:

В гората изгоряла той вижда черни врани,

щом своята любима на среща я не кани.

Във връзка с този въпрос аз се обърнах към господа учените и те в отговор решиха по frisesomorum[2], че най-добре е лете да се коси в мазе, пълно с хартии, мастило, пера, ножчета от Лион на Рона и с други подобни неща, зер впрегнат кон помирише ли чесън, тозчас ръжда му черния дроб разяжда и тогава не остава друго, освен да му стовариш един по врата, та да не ти дреме следобед. Ето защо солта е толкова скъпа.

Господа, не мислете, че упоменатата прислужница е глътнала шпатулата, за да увеличи с нея зестрата си, както твърди съдебният пристав, и че наденичката отишла в лихварските торби, а за оня, който иска да се запази от канибали, няма нищо по-добро от това да вземе връзка лук, триста репички, парченце телешко було и злато, но не какво да е, а от най-чиста проба, каквото се намира само у алхимиците, и всичко това да го смеси, размеси, премеси и омеси, а после да натрие с него канибалските калеври, чепици и терлици и в миша дупка да ги скрие, но очите си в туй време на четири да отваря.

А ако не ви потръгне на зара, търкулнете дамичката в кревата, поопипайте я тук-там, тралала-ла-лам, и пийте от червения балсам, depiscando grenoillibus[3] с хубави котурнообразни ботуши; това е за малките жълти патенца, изскочили току-що изпод топлото крило и които с наслада играят на фук, докато желязото се кове и восъкът се топи за любителите на бира.

Че паметта на въпросните четири бика е малко къса-къса е, спор по това няма; що се отнася до гамата обаче, те толкова много желаеха да я научат, че не се уплашиха ни от кормораните, ни от савойските патици, а моите хрисими земляци възлагаха на тях големи надежди, като си думаха: „От тези деца ще излязат големи математици — и те ще бъдат за нас юридически справочник.“ Ние на всяка цена трябва да уловим вълка, като си издигнем огради над ветрената мелница, за която говори противната страна. Но на дявола това се зловиди и бутна немците отзад, а тях и тарторът на дяволите не може да надпие: Her, tringue, tringue![4] и още по едно, че още по едно, тъй като няма никакво основание да се твърди, че на Малкия мост в Париж се продават кокошки, пък били те и качулати като папуняци, освен ако не пожертвуват черните си новопроизведени брадавици с главни и малки букви — а мен да питате, все ми е едно, стига само под подвързията да не се завъдят червеи.

Да предположим даже, че докато съвокупляват уличните кучета, маймунките разтръбят запор, преди още нотариусът да е връчил с помощта на кабалистичното изкуство съобщението си, от това не следва (да прощават почтените съдии), че шест уврата просторна ливада се равняват на три бурета най-хубаво мастило, без да плюят в легена, вземайки под внимание, че по погребението на крал Карл на пазара продаваха колкото искате вълна, и то по две и половина точки за руно, честна дума ви казвам.

Случвало ми се е да наблюдавам в хубавите песни такъв обичай — когато тръгват на лов за птици, бръснат с метлата веднъж-дваж комина на огнището и обявявайки своята кандидатура, излизат от кожите си, че и в задника си духат, ако много се е загрял, и… прескочикобила.

Прочетоха писмото те двукратно

и кравите му върнаха обратно.

Такава присъда бе произнесена и в Сен-Мартен в хиляда петстотин и седемнайсетата година по делото на един обесник от Лужфужруз, върху което считам за свой дълг да обърна вниманието на господа съдиите.

Аз съвсем не искам да кажа, че не могат на законно основание и в името на Справедливостта да бъдат лишени от имуществата им ония, които пият от благословената вода, както отнеха алебардата на тъкача, та сега с нея боцкат непокорните, дето има една дума: каквото повикало, таквоз се отзовало.

Tunc, господа, quid juris pro minoribus?[5] Защото според обичайното тълкуване на салическия закон, който пръв строши рогата на кравата, който се секне, когато другите пеят или пият — все едно, длъжен е по време на молитвата към света Богородица да поскрие срамотите си с мъха, събран, докато другите са подсмърчали на среднощната служба, та да си кърка после бялото анжуйско винце, онуй, дето удря в нозете и хваща за гушата, както се хващат бретонците, когато се бият.

С това аз приключвам и моля да ми се заплатят съдебните разноски, както и обезщетение за щети и загуби.

Когато сеньор Смуквинцев млъкна, Пантагрюел се обърна към Лижезадников и го запита:

— Приятелю мой, имате ли някакви възражения?

А той му отвърна така:

— Не, господарю, аз ви казах самата истина и, за бога, нека сложим край на нашия спор, зер и двамата множко се поохарчихме около него.

[1] И т.н. — Б.пр. ↑

[2] Название на един от модусите от първата фигура на силогизма. — Б.пр. ↑

[3] Улавяйки жабката (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[4] Господине, пий, пий! — Б.пр. ↑

[5] В такъв случай, господа, какви права имат слабите? (лат.) Б.пр. ↑

Глава XIII
Как Пантагрюел разреши спора между двамата сеньори

Тогава Пантагрюел стана, събра всички председатели, съветници и учени и им каза:

— И тъй, господа, вие чухте доводите на тъжителите vive vocis oraculo[1]. Какво ще кажете на това?

А те му отговориха така:

— Че ги чухме, вярно е, чухме ги, но дявол го взел, нищо не разбрахме. Ето защо ви молим una voce[2] и настояваме, за бога, да произнесете присъда, каквато намерите за добра, и ex nunc prout ex tunc[3] ние единодушно ще я приемем и потвърдим.

— Добре, господа — рече Пантагрюел, — ще изпълня желанието ви; но лично аз не намирам работата за толкова сложна, колкото ви изглежда. Вашият параграф Caton, законите Frater, Gallus, Quinque pedum, Vinum, Si Dominus, Mater, Mulier bona, Si quis, Pomponius, Fundi, Emptor, Pretor, Venditor[4] и редица още други са според мен къде-къде по-трудни.

След тези думи Пантагрюел обиколи веднъж-дваж залата, потънал в дълбок размисъл, за което можеше да се съди по това, че от време на време пръхтеше като магаре, когато му подръпват поводите изкъсо, питайки се като как да задоволи и двете страни, без да се поддава на пристрастията си, нито на чуждото влияние; после седна на мястото си и произнесе следната присъда:

— След като взе под внимание и проучи всестранно спора между сеньорите Лижезадников и Смуквинцев, Съдът постановява: Отчитайки лекото трептене на прилепа, решително отклоняващ се от лятното слънцестоене, за да лицеприятствува ветрове и мъгли, претърпели шах и мат поради злото вмешателство на боящите се от светлината нощни птици, обитаващи римския климат, и на маймуна на кон, опънала арбалет, съдът признава, че ищецът е имал пълно право да изкалафати кораба, който прислужничката е карала с един крак обут и с друг бос, като му придавала по своя воля твърдост и устойчивост с толкова ала-бала, колкото косми има върху осемнайсет крави и още толкова за майстора на хитроумното усукване. Освен това Съдът не намира достатъчно основания да формулира срещу него обвинение, което сам той е навлякъл върху себе си, като, представете си, се накакал в гащите си, защото не успял да отиде по нужда като хората, тъй като такова било решението на чифт ръкавици, напарфюмирани с дим на свещица от орехово масло, каквито употребяват в неговия край Мирбале, пущайки въжето с помощта на бронзови топки, и ето защо конярите смесваха по съмнителен начин своите зеленчуци, които измиваха в Лоара, оседлали качулати птици със соколови звънчета, обшити с унгарски шевици, и които неговият шурей носеше по най-достолепен начин в съседна кошничка, украсена с бродерия във вид на три богато надиплени нашивки, към ъгловото свърталище на крадците, дето стрелят в картонения червеобразен папагал.

Що се отнася до обвинението, отправено към ответника, че бил кърпач на обуща, че си похапвал сиренце, а така също, че насмолявал мумии, от колеблива гледна точка то е неправдоподобно, както това убедително доказа упоменатият ответник, на основание на което Съдът осъжда ищеца на три пълни чаши кисело мляко, подквасено, заквасено и отквасено, както изисква местният обичай, и които чаши той се задължава да заплати на упоменатия ответник към средата на август през месец май.

Упоменатият ответник се задължава да достави за запълване на гръкляновите хендеци сено и кълчища, смесени със стриди, прекарани през решето на колелца.

И тъй, бъдете и занапред приятели, без заплащане на съдебни разноски — и с това съдебното заседание се закрива.

След обявяване на присъдата ищецът и ответникът се разделиха, удовлетворени напълно от решението, а това бе нещо невиждано и нечувано, защото от времето на потопа не беше се случвало и още тринайсет юбилейни години[5] няма да се случи двете противни страни по едно съдебно дело да бъдат еднакво доволни от окончателната присъда.

Колкото до присъствуващите съветници и доктори, те цели три часа стояха примрели от екстаз и с отворени уста, при което много ясно се виждаше, че никой от тях няма език, защото го бяха глътнали от вълнение пред свръхчовешката мъдрост на Пантагрюел, намерила прекрасен израз в разрешаването на това трудно и деликатно дело; и те още щяха да стоят така, загубили от възхита ума и дума, ако не бе донесен голям съд с оцет и розова вода, които им подействуваха така, че, слава богу, най-после се опомниха и дойдоха на себе си.

[1] От собствените им уста (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Единогласно (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Отсега и занапред (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „Катон“, „Брат“, „Гал“, „Пет стъпки“, „Вино“, „Ако господинът“, „Майка“, „Добра жена“, „Ако някой“, „Помпоний“, „Имения“, „Покупател“, „Претор“, „Продавец“ (лат.). В средните векове закони и параграфи на закони се обозначавали с първите думи на текста. — Б.пр. ↑

[5] … юбилейни години… — Юбилейна или свята година в католическата църква е годината, когато папата опрощава всички грехове на християните; учредена била в 1300 година и се празнувала всеки сто години, а от XV столетие — всеки 25 години. ↑

Глава XIV
Панюрж разказва как се е отскубнал от ръцете на турците

Присъдата, произнесена от Пантагрюел, тозчас стигна до ушите на мало и голямо; тя бе отпечатана в множество екземпляри и предадена на съхранение в съдебните архиви, а хората започнаха да казват така:

— Соломон върна детето на майката само на основание на някакви свои догадки; той никога не е засвидетелствувал такава чудесна мъдрост, както славният Пантагрюел. Ние сме щастливи, че Пантагрюел живее в нашата страна.

И дори пожелаха да го направят председател на съда, но той любезно им отказа.

— Такива длъжности — рече той — изискват от човека раболепие, а като се вземе под внимание казаното за греховността на човешката природа, ясно е, че ще бъде твърде трудно да спасят душите си ония, които поемат тези длъжности, и ако празните места след падението на непокорните ангели се запълнят от такива именно хора, струва ми се, че Страшният съд няма да настъпи и след трийсет и седем юбилейни години и предсказанията на Николай Кузански[1] ще се окажат лъжливи. Мой дълг е да ви предупредя отрано. Но ако имате някое и друго буренце старо винце, виж, него на драго сърце ще приема като подарък.

И хората на драго сърце сториха точно така — изпратиха му винце, и то от най-доброто, което той пи с мяра. Затова пък бедният Панюрж се насвятка здравата, защото беше изсъхнал като пушена херинга. Виното го удари в нозете и той започна да се олюлява като мършава котка. Когато вече бе преполовил огромна купа с червено винце, някой му подхвърли:

— Ей, байно, по-полека! Пиеш като смок!

— Млък, дяволе! — скастри го той. — Ти нямаш пред себе си ония нищо и никакви парижки пияници, които пият колкото една сипка и кълват само когато ги чукнат по опашката, както правят врабчетата. О, приятелю, ако умеех да се издигам тъй добре, както спускам винцето в стомаха, отдавна да съм се възнесъл с Емпедокъл над лунната сфера. Но, дявол го взел, не разбирам каква е тази работа — винцето е чисто и превъзходно на вкус, а колкото повече пия от него, толкова по-неутолима става жаждата ми. Ще рече човек, че сянката на монсеньор Пантагрюел извиква жаждата така неусетно, както луната — простудата.

Присъствуващите прихнаха да се смеят. Забелязал това, Пантагрюел запита:

— Защо се смеете, Панюрж?

— Сеньор — отвърна той, — разказвах им колко нещастни са тези дяволи — турците, които не вкусват капчица вино. Ако всичкото зло на Мохамедовия коран се заключаваше само в това, и тогава не бих приел вярата му.

— Но я разкажете, моля — настоя Пантагрюел, — как успяхте да се отскубнете от тях?

— Ей богу, защо не, сеньор — рече Панюрж, — ще ви разкажа всичко и ей тоничко няма да ви излъжа.

Тези поганци ме бяха намушили на ръжен, цял нашпекован със сланина като заек, защото бях толкова постал, че без нея месото ми щеше да се затъкне в гърлото им. И започнаха да ме пекат жив. Докато те ме въртяха над огъня и ме печаха, аз мислено се предоставях на божието милосърдие, молех се на добрия свети Лавренти и все се надявах, че бог ще ме избави от тези мъки, което наистина стана, и то по много странен начин: аз, както ви казах, продължавах от все сърце да се моля на бога и да викам: „Боже господи, помогни ми, господи, спаси ме, господи, избави ме от мъките, на които ме подлагат тези кучета, тези злодеи за това, че поддържам закона ти“, и както си виках така, човекът, който ме печеше, заспа по волята божия или по волята на оня добър Меркурий, който вероломно приспа стоокия Аргус.

Когато усетих, че ръженът престана да се върти, отворих очи и видях, че моят мъчител е заспал. Тогава захапах със зъби една главня откъм незапаления й край, хвърлих я право в скута на турчина, грабнах друга и се помъчих да я запратя точно под походното легло досами огъня, върху което лежеше сламеният дюшек на моя високопочитаем пекач.

Сламата мигом пламна, огънят обхвана сламеника и плъзна към тавана, направен от борови дъски. Но най-смешното беше, че главнята, която бях запратил в скута на моя изтезател-пекач, изпогори цялата му предница и вече обхващаше и яйчицата, ала за нещастие това място у него смърдеше тъй силно, че острата миризма го пробуди, преди още да се съмне, и той скочи като бесен козел и с всички сили закрещя на прозореца: „Дал барот! Дал барот!“ — което значи: „Пожар! Пожар!“ После се спусна право към мен, преряза въжетата, с които бяха вързали ръцете ми, и пресегна да пререже и останалите около краката ми, за да ме хвърли в огъня.

Но ето че стопанинът на къщата, дочул виковете му и видял дима от улицата, дето се разхождал с неколцина паши и мюфтии, дотърча с всички сили да гаси пожара и спасява покъщнината си.

И още с влизането си изтегли от огъня ръжена, на който бях нанизан, и сръга моя пекач, а той се изпружи, без да гъкне. Умря човекът, ви казвам, но дали от липса на медицинска помощ или поради друга някаква причина, не мога да зная: оня го мушна с ръжена малко над пъпа, близо до десния хълбок, и прободе третото крило на черния дроб, а после острието прониза диафрагмата и като разкъса мембраната на сърцето, излезе между гръбначните прешлени и лявата ключица.

Когато турчинът измъкна ръжена от тялото ми, аз наистина паднах в жаравата, но, право да си кажа, не се ударих кой знае колко, защото сланината, наслагана тук и там по тялото ми, смекчи удара.

А моят паша, виждайки, че работата е лоша, че къщата му изгоря и че всичко върви към пустосия, кипна и с гърло като чебър извика на помощ всички дяволи — и Грилгот, и Астарот, и Рапал, и Грибуил, и всеки по девет пъти подред.

Сега вече разбрах, че няма шега, и със свито от страх сърце си рекох: дяволите скоро ще дойдат да отнесат този пощурял човек. А може да са така милосърдни, да отмъкнат и мен? Аз съм вече наполовина опечен, а сланинките сигурно ще причинят гибелта ми, защото тези дяволи са големи любители на сланина, както твърди известният философ Ямблик, а така също и Мюрмо в своята апология De bossutis et contrefactis pro Magistros nostros[2].

Но аз се прекръстих и извиках: „Agyos athanatos, ho Theos!“[3] — и никакъв дявол не дойде.

Тогава моят поганец — пашата — намисли да свърши със себе си, грабна ръжена и го насочи към гърдите си, но той се оказа недостатъчно остър и как не се мъчи човекът — и така, и иначе, ала не успя да се промуши.

Тук аз се приближих към него и казах: „Сеньор проклетнико, напразно губиш времето си! Така ти никога няма да се убиеш, а само ще се нараниш и после цял живот с бръснари ще се разправяш. Ако нямаш нищо против, аз мога да те убия и ще те убия така, че няма и да охнеш. Може да ми вярваш — колко свят съм убил досега и всички са били доволни.“ — „А, приятелю мой рече пашата, — ако ти сториш това, ще ти дам кесията си. Ето, вземи я! В нея има шестстотин серафа и няколко диаманта и рубина от най-чиста проба.“

— Къде са те? — побърза да узнае Епистемон.

— Кълна се в свети Йоана — отвърна Панюрж, — много далеч оттук, стига само да са още на бял свят.

„Но къде е ланският сняг?“[4]

Това повече от всичко вълнувало парижкия поет Вийон.

— Моля те, свърши разказа си — настоя Пантагрюел, — няма ли да чуем най-после как се раздели с твоя паша!

— Честна дума — захвана Панюрж, — не ви разправям лъжи. Аз го усуках в някакъв мръсен, полуизгорял парцал, вързах здраво ръцете и краката му с моите въжета, мушнах ръжена във врата му и закачайки ръжена за две железни куки, на които висяха алебарди, обесих пашата. А долу, точно под него, накладох хубав, буен огън и моят милорд се опуши като херинга в опушвалня. В това време грабнах кесията му, откачих дългото копие от железните куки, па си плюх на петите и един господ знае как съм търчал и смърдял като пръч.

Стигнах на улицата, огледах се наоколо и какво да видя: хора тичат и мъкнат ведра с вода да гасят пожара. Виждайки ме наполовина обгорял, те ме съжалиха, види се, и плиснаха върху мен всичката вода; това ме освежи и ободри. После ми дадоха нещо да хапна, но аз и тъй си останах гладен, защото според обичая си предложиха ми само вода.

Друго зло не ми сториха, ако не се счита това, че някакъв уродлив дребен турчин, с гърбица отпред, се опита да си гризне крадешком от моите сланинки, но аз така го ударих по ръцете, че той повече и не помисли да ме задява; имаше и една мома от Коринт, която ми донесе гърне с освежителни плодове, приготвени по техен обичай; не зная защо, но очите й лепнеха по моя… жалък, изсъхнал и свил се от огъня така, че стигаше само до коленете ми. Забележете обаче, че този ръжен ме излекува напълно от стария ишиас, замъчил ме от седем години насам в десния хълбок, който се печеше точно когато моят мъчител заспа.

Та да си дойда на думата — докато хората се суетяха около мен, огънят, бог знае как, обхвана повече от две хиляди къщи така, че един от турците, като видя пожара, облещи очи и започна да вика: „Кълна се в червата на Мохамед, че целият град ще изгори, а ние още се мотаем!“ След тези думи всеки хукна към дома си, а моя милост запраши към градската порта. Когато се възкачих на близката могилка, обърнах се, като жената на Лот, и видях града в пламъци и толкова се зарадвах, че едва не напълних гащите си от радост. Но бог много скоро ме наказа.

— Как? — запита Пантагрюел.

— Докато гледах и се радвах на хубавия огън — подхвана Панюрж, — а отгоре на туй потривах ръце и се надсмивах, казвайки си: „О, горко вам, бълхи и мишки, лоша зима ви чака — огънят е в сламеника ви!“, от града неочаквано изскочиха повече от шестстотин, но що думам, не шестстотин, не, а хиляда и триста псета, големи и малки, които тичаха насам, за да се спасят от огъня. И веднага се насочиха право към мен, притеглени от миризмата на грешното ми обгорено тяло, и, разбира се, щяха да ме разкъсат за минутка, ако моят ангел-пазител не беше ми подсказал най-доброто средство срещу зъбобол.

— А защо — полюбопитствува Пантагрюел — говориш за зъбобол? Нали беше дума за ишиас?

— Чудни хора сте вие! — отвърна Панюрж. — А не боли ли ви зъб както кога куче ви захапе за крака? Та ви казвам, тогава аз отведнъж се досетих за моите сланинки и взех, че ги подхвърлих на кучетата, а те като се вкопчиха в тях и като се захапаха едно друго, съвсем ме забравиха и ме оставиха на мира, пък и аз ги оставих да се чепкат помежду си. Ето как се отскубнах от тях радостен и щастлив и… да живее ръженът!

[1] … предсказанията на Николай Кузански… — Кардинал, а по-късно папа, Кузански (1401–1464) бе предсказал в една от книгите си, че краят на света ще настъпи след 34-ата юбилейна година, чествувана от 1343 г. всеки петдесет години. ↑

[2] „За сакатите и уродливите, в защита на докторите по богословие“ (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[3] Святий боже, святий безсмъртний! (гр.) — Б.пр. ↑

[4] „Но къде е ланският сняг?“ — рефрен от баладата на Франсоа Вийон „Балада за някогашните жени“. ↑

Глава XV
Как Панюрж учеше да строят по най-нов способ стените около Париж

Веднъж, желаейки да се откъсне за малко от заниманията си, Пантагрюел отиде да се поразходи из предградието Сен-Марко, където искаше да посети „Фоли Гобелен“[1]. Съпровождаше го Панюрж, който и този път както винаги криеше под мантията си бутилка и парче шунка, защото никога не тръгваше без тях и ги наричаше свои телохранители. Сабя не носеше и когато Пантагрюел поиска да му даде една, каза, че щяла да му прегрее далака.

— Добре — рече Епистемон, — а как ще се отбраняваш, когато те нападнат?

— С ритници — отвърна Панюрж, — ако, разбира се, е забранен ножът.

Когато се връщаха, Панюрж огледа защитните стени на Париж и насмешливо подхвърли на Пантагрюел:

— Виж тези хубави стени — добри са, колкото да запазят гъските в курника. Но кълна се в брадата си, че за град като този са слаби и рече ли крава веднъж да пръдне, тоз миг повече от шест разтега ще рухнат на земята.

— О, приятелю мой — възрази Пантагрюел, — знаеш ли ти какво е отговорил Агесилай, когато го запитали защо великият град Спарта не е обграден със стени? Не знаеш. Е, добре! Тогава слушай. Позовавайки се на жителите на града, така ловки във военното изкуство, така силни и тъй добре въоръжени, той казал: „Ето стените на града!“, давайки с това да се разбере, че доброто въоръжение е най-здравата стена и че за градовете няма по-сигурна и по-надеждна опора от себеотрицанието и мъжеството на техните обитатели и граждани. Така и този град е силен със своите многобройни и неустрашими жители и не се нуждае от други стени. Освен това, ако поискат да го обградят със стени като Страсбург, Орлеан или Ферара, такъв почин би се оказал неосъществим, толкова големи биха били разходите и поддръжката на тези стени.

— Може и така да е — каза Панюрж, — но все пак не е зле да има стена, та когато врагове нападнат града, човек да успее да попита: „Кой е там?“ А колкото до огромните разходи, нужни, казвате вие, за построяването й, то ако градските съветници склонят да ми дадат по-големичко ведро винце, аз ще ги науча как да издигнат стени по най-нов и най-евтин способ.

— Как? — запита Пантагрюел.

— Ще ви обясня — съгласи се Панюрж, — само никому ни дума по това. Виждам — продължи той, — че женските прелести тук са по-евтини и от камъните. Ето, от тях трябва да построят стените, като ги разположат по всички правила на архитектурната симетрия; най-едрите — най-отдолу, след туй, под лек наклон — средните и на върха — дребните, а после да завършат всичко това във вид на островърхи диамантени копчета като голямата кула в Бурже с всички тези твърди шпагички, които се мъдрят в монашеските гащи. Кой дявол би могъл да разруши такива стени? Няма метал, по-издръжлив на удари от техния. И ако дори оръдията дойдат да се понатрият в тях, вие ще видите (клетва давам) как този благословен плод — срамната болест — ще завали като ситен дъждец, оня, дявол го взел, оня, дето най-вече мокри. А и гръм няма да пада върху тях. Ще речете, защо? Защото са свещени и благословени. Тук аз виждам само едно неудобство.

— Ха, ха, ха, ха — засмя се Пантагрюел, — кое е то?

— Работата е там, че мухите обичат много тези неща и се лепят на тях като на мед — и ето ви папата опозорен. Но и на това има лек — трябва да се покрият с хубави лисичи опашки или с големи куйруци на провансалски магарета. По този повод ще ви разкажа (когато тръгнем за вечеря) занимлива историйка, която Frater Lubinus[2] привежда в книгата си De compotationibus mendicantium[3].

Веднъж, в онова далечно време, когато животните още умеели да говорят (това, разбира се, не е било вчера), някакъв беден лъв се разхождал из Биевърската гора и мънкал под носа си следобедните си молитви, а на едно дърво, под което му се случило да мине, се бил покатерил зъл дървар и кълцал ли, кълцал клони за огрев; като зърнал лъва, дърварят запратил по него брадвата си и дълбоко го наранил. Накуцвайки, лъвът побягнал в гората да търси помощ и не щеш ли, насреща му се задал друг дървар, който веднага склонил да му прегледа раната, почистил я най-добре колкото могъл и като натикал в нея мъх, рекъл на лъва да я пази от мухите, а сам тръгнал да дири хилядолистник.

Лъвът оздравял и ето че веднъж, разхождайки се в същата гора, срещнал грохнала старица да събира съчки. Когато видяла лъва да се приближава, от страх старицата паднала на земята гърбом, но така, че и сукман, и фуста, и риза се вдигнали чак до раменете. Обзет от състрадание, лъвът притичал до старицата да види не се ли е ударила зле и забелязвайки онова нещо, извикал: „О, бедна жено, кой те така нарани?“

И докато казвал това, зърнал наблизо Лисана, която повикал с тези думи: „Кумичке Лисано, ела насам, ела, работата е много лоша!“

Приближила се Лисана към тях и тогава лъвът казал: „Кумичке, приятелко моя, тази бедна жена е ударена зле между краката. Виж каква страшна рана! Погледни колко е голяма — от задника чак до пъпа, точно четири педи, че може и да са пет и половина. Ударът е нанесен с брадва; раната според мен е прясна. Та ето за какво ще те помоля — за да не кацат по нея мухите, махай с опашката си отвътре и отвън. Ти имаш хубава и дълга опашка. Махай, приятелко моя, махай, моля те, а аз ще отида да потърся мъх, та да запушим раната — нали трябва да си помагаме един на друг. Махай по-силно! Така, така, приятелко моя, махай безспир, защото на такава рана дълго трябва да се маха, иначе горката жена няма да се чувствува добре. Махай, моя малка кумичке, махай! Нали затуй господ ти е дал голяма и дебела опашка! Махай неуморно! Добрият мухомахвач, който безспирно маха мухите, махайки махалото си, никога не ще бъде махнат от мухите! Махай, проклетнице, махай, моя малка клисарко! Повече няма да ти дотягам.“ И тръгнал лъвът да дири мъх, но като повървял малко, обърнал се и извикал на Лисана: „Махай, махай. Лисанке! Махай и не се сърди, че може и множко да помахаш. Ще те направя платен мухомахвач на дон Педро Кастилски. Само гледай да махаш. Махай и толкоз.“ Горката Лисана махала с всички сили и оттук, и оттам, и отвътре, и отвън, а в това време старата преструвана издавала неприлични звуци и воняла колкото сто дявола. Нещастната Лисана съвсем се объркала и се чудела на коя страна да застане, та грозните миризми да не отиват право към нея.

И както се въртяла така, неочаквано забелязала на задника на старицата друга дупка, впрочем не толкова голяма, колкото предната, и усетила, че тъкмо от нея иде тази зловонна и отвратителна миризма.

Завърнал се най-после лъвът, носейки повече от осемнайсет бали мъх, и започнал да го пъха с пръчка в раната; когато напъхал шестнайсет и половина бали, той се сепнал и извикал: „Дявол го взел! Каква дълбока рана! Както виждам, тя ще погълне повече от две талиги мъх!“ Тук лисицата го прекъснала: „О, братко мой, приятелю мой, моля те, поспри — нека остане малко мъх, отзад има друга дупка, а тя вони колкото петстотин дявола. Аз се задушавам от тази непоносима смрад…“

Та ето защо трябва да се пазят тези стени от мухи и да имат платени мухомахвачи.

Тогава Пантагрюел каза:

— А откъде знаеш, че тук женските срамни части са евтини, когато в този град има момичета и честни, и целомъдрени, и даже девствени?

— Et ubi prenus?[4] — запита Панюрж. — Ще ви отговоря и на това, но не за да изкажа моето лично мнение, а за да потвърдя действителното положение на нещата. Без да се хваля, ще ви призная, че откакто сме в този град, а то няма повече от девет дни, улових на въдицата си четиристотин и седемнайсет моми; и нещо повече — тази сутрин срещнах един добър човек, който в дисаги, подобни на Езоповите, носеше две малки момиченца по на две или три години — едното отпред, другото — отзад. Човекът ми поиска милостиня, но аз му рекох, че у мен ще се намерят къде-къде повече куйруци, отколкото стотинки, и после го запитах: „Добри ми човече, тези две момиченца девствени ли са?“ — „Братко — отвърна ми той, — от две години насам ги разкарвам в тия дисаги и ако ме питаш за това, което е отпред и което е постоянно пред очите ми, чини ми се, че е девствено — и все пак голям залък глътни, голяма дума не казвай! Колкото до онова, което нося отзад, нищичко не мога да ти кажа.“

— Е, признавам — рече Пантагрюел, — добър шегаджия си! Ще наредя да те облекат в ливрея с моите фамилни цветове.

И той наистина го облече по последна мода; Панюрж само пожела копчелъкът на панталоните му да бъде три и половина фута дълъг и не кръгъл, а четвъртит, което бе изпълнено така, че бе удоволствие да го гледаш. Панюрж често подхвърляше, че хората все още не знаят преимуществата и ползата от дългите копчелъци, но че с време и това ще разберат, тъй като всяко нещо си идва с времето.

— Бог да пази — казваше той — този, комуто дългият копчелък е спасил живота! Бог да пази този, комуто дългият копчелък в един ден е донесъл сто и шейсет хиляди и девет екю! Бог да пази този, който благодарение на дългия си копчелък спаси от гладна смърт цял един град! Не, ей богу, когато намеря повече свободно време, непременно ще напиша книга „За преимуществата на дългите копчелъци“.

И наистина, той написа голяма и хубава книга с илюстрации, но доколкото ми е известно, на бял свят тя все още не е излязла.

[1] „Фоли Гоблен“ — увеселително заведение в околностите на Париж. ↑

[2] Брат Любен (лат.). — Б.пр. ↑

[3] „За угощение на низшите“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] А откъде ще се вземат? (лат.) — Б.пр. ↑

Глава XVI
Нрави и обичаи на Панюрж

Панюрж бе мъж на около трийсет и пет години, среден на ръст, ни много едър, ни много дребен, с орлов нос, напомнящ, дръжка на бръснач, мъдър, сладкодумен, много приятен на вид, но малко хайдутин падаше и от рождение си страдаше от особена болест, за която на времето казваха така:

Безпаричие — болка безподобна.

Ала той знаеше шейсет и три начина за добиване на пари, най-честният и най-безхитростният от които бе незабелязаната кражбица; освен това беше хитрец, скандалджия, пияница, хаймана и обирджия, каквито и в Париж няма да се намерят мнозина. А всъщност най-добрият син на света.[1]

И вечно кроеше нещо срещу полицаите и нощните патрули. Събере понякога трима или четирима здравеняци, напие ги вечерта като тамплиери, отведе ги на ул. „Света Женевиева“ или близо до Наварския колеж и когато нощният патрул минаваше оттам, което той предварително узнаваше, като си поставяше сабята на паважа, а после прилепваше ухо към нея — ако сабята звънеше, това бе безпогрешен сигнал, че патрулът е наблизо, — Панюрж и приятелите му вземаха една талига, задвижваха я с всичка сила, а после я пущаха от височината право срещу нещастните патрули и ги събаряха на земята като прасета, след което Панюрж и другарите му се измъкваха от противоположната страна, защото в по-малко от два дни той вече беше научил като Deus det[2] всички улици, улички и проходи на Париж.

Друг път посипваше с барут мястото, по което трябваше да минат нощем патрули, и щом ги видеше да се задават, запалваше барута, а после се забавляваше, като ги гледаше как пъргаво скачат и бягат, въобразявайки си, че свети Антоновият огън гори нозете им.

Колкото до горките магистри на науката и богословите, тях той преследваше повече от всички останали и когато ги срещнеше на улицата, не пропущаше да им изиграе някоя от своите зли шеги: на едни изсипваше в шапката фъшкии, на други прикачваше лисича опашка или заешки уши или пък измисляше друга дяволия.

Един ден, когато на всички богослови бе наредено да отидат в Сорбоната, за да разчепкват религиозни догми, той замеси така нареченото бурбонско тесто с много чесън, с галбанум, с какви ли не смрадливи гнилоти и с пресен, топъл говежди тор, след което ги натопи в гнойта на лош цирей и още в тъмни зори намаза с него целия паваж, така че и на дявола да му призлее, когато го види. Та като започнаха да повръщат ония ми ти хрисими хорица, червата си избълваха от отвращение и после десет или дванайсет човека умряха от чума, други четиринайсет заболяха от проказа, осемнайсет — от кел и над двайсет и седем — от срамната болест. А Панюрж не искаше и да знае и не само това, ами с камшика, който обикновено носеше под мантията си, безмилостно шибаше младите слуги, за да ги накара да потичват, та по-скоро да отнесат виното на господарите си.

На куртката си имаше повече от двайсет и шест джобове и джобчета и всички до един бяха натъпкани и претъпкани: единият съдържаше малко оловно зарче и остро като кожарско шило ножче, с което срязваше кесиите;

вторият — сок от ягорида, който пръскаше в очите на минувачите;

третият — бодили, с гъши и петльови пера, които забождаше по дрехите и шапките на приличните хора; често им поставяше и рогца, които те носеха из целия град, а понякога и през целия си живот; на дамите също закачваше отзад, на шапката им, висулки, наподобяващи мъжки орган;

четвъртият — множество пакетчета, пълни с бълхи и въшки, събирани от просяците на гробищата Сент-Иносан; с помощта на тръстикови пръчици или с перца за писане той спущаше тези гадини във вратовете на най-изисканите госпожици, и то когато се молеха в църква, защото той никога не се присъединяваше към хористите горе на балкона, а си оставаше долу, при жените, и по време на проповедите и на сутрешната служба, и на вечернята;

петият — безчет куки и кукички, с които прикачваше едни за други мъже и жени, притиснати в тълпата, но най-вече жени, пременени в рокли от тънка коприна, и когато горките потегляха за дома си, роклите им мигом ставаха на парчета;

шестият — запалка с прахан, огниво, кремък и всевъзможни други подобни приспособления;

седмият — две-три малки огледалца, с които понякога подлудяваше в църквата мъже и жени и ги караше да забравят всякакво благоприличие; защото той казваше, че жена, която не умее обиди да търпи, в гнева си е способна и в черква да п… и;

осмият — сума ти игли и конци, с която дявол знае какво само не правеше.

Веднъж например, като видя, че монах от францисканския орден се готви да отслужи служба в голямата зала на съда, Панюрж се приближи към него, за да му помогне да се облече, и обличайки го, успя да пришие стихара към ризата и расото, а после побърза да се отдалечи, тъй като господа съдиите вече се готвеха да заемат местата си, за да изслушат службата. Но когато бедният frater[3] произнесе Ite missa est[4] и поиска да снеме стихара, едновременно с него смъкна и расото, и ризата, за които стихарът бе здраво зашит, като по този начин се разголи чак до раменете, откривайки пред всички мъжките си прелести, които бяха коджа големи. И колкото по-отчаяно дърпаше отчето стихара, толкова повече се разголваше, докато най-после един от съдиите извика:

— Какво значи това? Да не би този хубостник да иска на богослужение да му целуваме задника? Дано свети Антоновият огън го целуне!

Оттогава насам на бедните отци бе наредено да се събличат не пред богомолците, а в олтара, и никога в присъствие на дами, за да не ги въвеждат в изкушение.

После хората запитаха защо тези монаси имат такива дълги предници. На този въпрос Панюрж даде доволно изчерпателен отговор, като каза:

— Ако ушите на магаретата са дълги, то е, защото техните майки не са слагали шапчица на главите им, както твърди De Alliaco[5] в своите Suppositions. На същото основание въпросното нещо на светите отци е така дълго, тъй като те не носят панталони и то се шири на воля и се мандахерца между коленете им като женски гердан. А е толкова дебело благодарение на това мандахерцане; към него се стичат всички телесни сокове, тъй като, както твърдят законоведите, вълнението и движението извикват притегляне.

Item, друг джоб на Панюржовата куртка бе натъпкан със стипца, която той хвърляше в гърба на наконтените като принцеси дами, и тогава едни започваха да се събличат пред всички, други подскачаха като петел на жарава, трети се търкаляха като топка върху барабан, четвърти хукваха презглава из улиците, та и той след тях и когато най-сетне ги настигнеше, намяташе на гърба им пелерината като любезен и внимателен кавалер.

Item, в друг джоб държеше малка стъкленица с дървено масло и когато срещнеше елегантно облечена дама или мъж, попипваше дрехите им, като си даваше вид, че ги разглежда, и ги омасляваше на най-видни места с думите: „Ах, какъв хубав плат, какъв хубав сатен, каква хубава тафта, мадам! Да ви даде бог всичко, което благородното ви сърце пожелае — нова премяна, нов любовник! Бог да ви пази!“ И докато ги благославяше така, слагаше ръка на врата им и грозното петно оставаше завинаги тъй дълбоко отпечатано в душата, в тялото и в доброто име, че вече и дяволът не можеше да го изтрие. А на прощаване им казваше: „Мадам, внимавайте да не паднете — пред вас има голяма кална локва.“

Панюрж имаше и друг джоб, пълен със стрита на прах млечка; в него поставяше хубава, изящно изработена носна кърпичка, задигната от Сен-Шапел от гиздава продавачка, когато снемаше от гърдите й въшка, поставена, между нас казано, от самия него. Намирайки се в общество на прилични и хрисими дами, всякога насочваше разговора към дамското бельо и като слагаше ръка на гърдите им, питаше: „Тази бродерия фламандска ли е, или е от Ено?“ А после измъкваше носната си кърпичка и казваше: „Ето, вижте, погледнете само каква работа — струва ми се, че е от Ебания или от Ебарабия.“ И така силно изтърсваше кърпичката си точно под носа им, че ги караше да кихат в продължение на четири часа непрекъснато. В това време пръцкаше като жребец, а жените през смях го питаха:

— Вие като че ли пръцкате, Панюрж?

— Съвсем не, мадам — отвръщаше той, — аз само пригласям на песенчицата, която вие пеете с носовете си.

В друг джоб Панюрж поставяше отвертка, шперц, клещи и бог знае какви още инструменти, срещу които ни врата, ни сандък можеха да устоят.

Имаше и друг джоб — пълен с дребни дървени фигурки, които той ловко подхвърляше, защото пръстите му бяха гъвкави като у Минерва или Арахне и ако се не лъжа, някога е бил фокусник. А когато сменяше тестон[6] или друга монета, пък макар смяната да се извършваше от самия метр Муш[7], в ръцете на Панюрж всеки път изчезваха пет-шест големи сребърни монети, изчезваха очевидно, явно, открито, без болка, ни рана, при което потърпевшият виждаше само огън.

[1] „А всъщност най-добрият син на света“ — стих от съвременника и приятеля на Рабле — Клеман Маро. ↑

[2] „Отче наш“ (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Брат (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Идете си, службата е отслужена (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Де Алиако или Пиер д’Ели (1350–1425) — френски богослов, автор на множество богословски трудове. ↑

[6] Тестон — стара френска сребърна монета. ↑

[7] Муш — уличен фокусник, навярно съществувал в Средновековието. ↑

Глава XVII
Как Панюрж се сдобиваше с индулгенции, как бракосъчетаваше старци и какви процеси водеше в Париж

Веднъж срещнах Панюрж малко кисел и мълчалив и допущайки, че го е налегнало безпаричие, рекох:

— Панюрж, струва ми се, че сте болен — виждам това по лицето ви, и се досещам от какво — вашата болест се казва изтощение на кесията. Но не се безпокойте — ето ви шест и половина су, попаднали у мен бог знае как и от къде, и предполагам, че няма да ви бъдат излишни.

На това Панюрж отговори така:

— За какъв дявол ми са вашите пари? Стига да поискам, аз мога да имам толкова, че да се чудя къде да ги дяна, защото притежавам философския камък, който привлича парите от чуждите кесии тъй, както магнитът — желязото. А сега ще дойдете ли да си купите индулгенции? — запита накрая той.

— Ей богу — отвърнах, — аз не държа кой знае колко да ми опрощават греховете ни на този, ни на онзи свят, но да тръгнем с бога напред и да опитаме щастието си, ала само за едно дение, ни повече, ни по-малко!

— Добре — рече Панюрж, — тогава заемете ми едно дение.

— Не, не — възпротивих се аз, — давам ви го даром и от сърце.

— Grates vobis, Dominos![1] — каза той.

И ние тръгнахме, започвайки с църквата „Свети Жерве“, дето купих само една индулгенция, тъй като, що се касае до индулгенции, аз се задоволявам с малко, после прочетох няколко кратки молитви от света Бригита, а Панюрж наляво и надясно купуваше индулгенции и се разплащаше.

Оттук отидохме в Съборната църква „Света Богородица“, в „Свети Йоан“, в „Света Антония“, а после и във всички други църкви, дето се продаваха индулгенции. Аз не купих нито една повече, а той целуваше мощите във всички свещени ракли и навсякъде плащаше. На връщане ме заведе да се почерпим в кабарето „Шато“ и там ми показа десетина-дванайсет кесии, пълни с пари. Гледах и не вярвах на очите си, па се прекръстих и казах:

— Как успяхте в такова късо време да съберете толкова много пари?

Отговори ми, че ги награбил от блюдата с индулгенциите.

— Когато плащах първото дение — продължи той, — аз го подхвърлих така ловко, че на касиера се стори като да съм дал голяма пара. После с едната ръка взех десетина дение, какви ти десетина, кръгли дванайсет лиари или дори двойно повече, а с другата — цели три или четири дузини, и така във всички църкви, които посетихме с вас.

— Да — казах аз, — но вие се осъждате на вечни мъки като змията изкусителка. Вие сте крадец и богохулник.

— Така си мислите вие — отвърна той, — ала аз не мисля така. Когато продавачите на индулгенции ми предлагат да целувам мощите и ми казват: „Centuplum acci pies“[2], те се съгласяват за едно дение да получа сто, защото думата accipies тук трябва да се разбира така, както я тълкуват евреите, които вместо повелително наклонение употребяват бъдеще време. Потвърждение на това ще намерите в закона: „Diliges Dominum“ и „Dilige“[3]. Ето защо, когато предлагащият индулгенции обявява: „Centup lum accipies“, с това той иска да каже: „Centuplum accipe“[4] и така именно тълкуват тези думи равините Киму, Абен, Езра и разните му там масорети и сведущият ibi[5] Бартол. Освен това самият папа Сикст ми отпусна рента от хиляда и петстотин франка от църковните доходи, загдето го бях излекувал от лоша пъпка, която го измъчваше толкова, че се страхуваше да не остане хром за цял живот. Така че аз с труда си изплащам тази рента от църковните доходи. Охо, приятелю мой — продължаваше той, — ако само знаеш какви пари натрупах аз по време на кръстоносния поход, ще ахнеш от почуда. Той ми донесе повече от шест хиляди флорини.

— А къде, дявол го взел, отидоха тия пари — извиках аз, — защото сега си нямаш и пукнат грош.

— Къде ли? Там, откъдето бяха дошли — отвърна той, — само смениха господаря си. Ами че най-малко три хиляди от тях изразходвах, за да омъжа не млади госпожици — те и без моя помощ си намират премного женихи, а немощни, грохнали старици, останали без зъб в устата, защото аз разсъждавах така: „Тези добри жени не са си губили времето на младини, готови са били да угодят на първия срещнат мъж, докато той им се насити и пресити, та нека, дявол го взел, поритат веднъж-дваж още, преди да умрат!“ И нали бях богат, на една дадох сто флорина, на друга — сто и двайсет, на трета — триста, според това доколко бяха безсрамни, отвратителни и гнусни: защото колкото по-ужасни и по-противни изглеждаха тези старици, толкова повече пари трябваше да им дам, иначе и самият дявол не би се изкусил да ги докосне. И така, един ден отидох при някакъв едър и дебел хамалин и сам сключих брака; но преди да му представя старицата, извадих парите и му казах: „Байно, ето, всичко това ще бъде твое, ако се съгласиш днес хубавичко да пориташ.“ Оттогава старчоците се размърдаха и заритаха като дърти магарета. Поих ги с най-хубави вина и ги гощавах с гозби с много и силни подправки, за да посъбудя и загрея и стариците. В края на краищата те се потрудиха не по-зле от другите, но на най-съсухрените и най-грозните казах да метнат по един чувал на главата. Пък и не само това — загубих сума ти пари и по съдебни процеси.

— Какви процеси? — изненадах се аз. — Та ти си нямаш ни кон, ни магаре.

— Приятелю мой — захвана той, — по внушение на дявола госпожиците в този град бяха измислили някаква висока яка, която така добре закриваше гърдите им, че човек отникъде не можеше да пробута ръка: отзад копченца, отпред всичко затворено и, разбира се, горките любовници, останали с пръст в устата, негодуваха и въздишаха.

Един прекрасен вторник аз депозирах в съда оплакване срещу тези госпожици, като изтъкнах, че това е в ущърб на моите интереси, и заявих, че ако съдът не вземе съответни мерки, на същото основание ще заръчам да ушият копчелъка на панталоните ми отзад. В края на краищата госпожиците се обединиха, изложиха аргументите си и натовариха защитата да се заеме с делото; но аз ги преследвах упорито и най-после съдът заяви, че разрешава да се носят такива яки само ако бъдат малко цепнати отпред. Но всичко това ми коства много средства.

Имах и друг един, още по-неприятен и по-мръсен процес срещу метр Фифи[6] и неговите поддръжници: аз предявих искане те да не четат скришом през нощта „Лулата на Бъчвата“ и туй-онуй от „Сентенциите“[7] — нека, рекох, да си ги четат посред бял ден в Сорбоната, пред очите на всички други богослови; тогава бях осъден да заплатя разноските по делото и не за друго, а защото не съм изпълнил някаква формалност по отношение на разсилния.

Друг път подадох тъжба в съда срещу мулетата на председатели, съветници и тям подобни и настоявах съветниците да им ушият хубави малки лигавчета, а то иначе техните лиги замърсяват двора на съда, дето съдийските прислужници не могат да играят на ашици или на три пики колкото си искат, без да си изцапат коленете. Делото спечелих, но затова пък здравата се изръсих.

Сметнете сега и това, което давам за черпня всеки ден на същите тези съдийски прислужници.

— А защо трябва да ги черпите? — запитах аз.

— Приятелю мой — рече той, — ти нямаш никакви развлечения на този свят. А аз ги имам повече от самия крал и ако решиш да се съюзиш с мен, двама ще сторим чудеса.

— Не, не — възпротивих се аз, — кълна се в светията на обесниците, че теб един ден ще те обесят.

— А теб един ден ще те погребат. И кое, за бога, е по-достойно — въздухът или земята? Ех ти, глупчо! Докато съдийските прислужници ядат и пият, аз наглеждам мулетата им и срязвам на някои от тях ремъците на стремената така, че да се държат, дето се казва, на косъм. Когато дебелият съветник или пък друг някой като него рече да яхне мулето си, пада и се въргаля като прасе на земята, а хората наоколо гледат сеир и се смеят, и не малко, а за повече от сто франка. Смея се и аз и се смея най-много от всички, защото зная, че като се завърне у дома си, съветникът ще зашиба прислужника си като недоузряла пшеница. Затова не съжалявам, че давам нещо за почерпка на съдийските прислужници.

Та с една дума, Панюрж си имаше (както вече казахме по-горе) шейсет и три начина да се сдобива с пари; но той имаше и други двеста и четиринайсет начина да ги пилее, без да се считат разходите около ненаситната яма под носа му.

[1] Благодаря ви, господине! (лат.) — Б.пр. ↑

[2] Сто ти се дават на теб (лат.). — Б.пр. ↑

[3] „Ти възлюбваш господа“ и „Възлюби“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Сто въздай на себе си (лат.). — Б.пр. ↑

[5] По това (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Фифи — прозвище на чистачи на клозети. ↑

[7] „Сентенции“ — своеобразна богословска енциклопедия, написана от парижкия епископ Петр Ломбардски (умрял в 1164 год.). ↑

Глава XVIII
Как един велик английски учен пожела да разисква с Пантагрюел въпроси на науката и как бе победен от Панюрж

Точно по това време един учен мъж, на име Таумаст[1], до когото бе долетяла мълвата за безпримерната ученост на Пантагрюеля, пристигна от Англия, за да се срещне с него, да го опознае и провери доколко тази негова ученост отговаря на славата му. И наистина още с пристигането си в Париж той се отправи към Пантагрюел, който живееше в метоха „Сен-Дени“ и в този момент се разхождаше из градината с Панюрж и философствуваше по способа на перипатетиците.

Като го видя такъв голям и едър, Таумаст затрепера от уплаха, но после се опомни, поздрави го както се полага и учтиво рече:

— Платон, царят на философите, е казал, че ако мъдростта и науката добият телесни, зрими очертания, те биха предизвикали възхита у всички, тъй като достатъчно е мълвата за това да стигне до ушите на ученолюбивите и любознателни люде, които се наричат философи, за да загубят те и сън, и покой — така неодолимо ги влече и тегли почитта им към човека, в когото науката е издигнала своя храм и чрез чиято уста тя говори. Нагледен пример за това са, първо: Савската царица, дошла от далечния Ориент и Персийския залив, за да види Соломоновия дом и чуе неговата мъдрост;

второ: Анахарсис, пребродил земите от Скития до Атина, за да види с очите си Солон;

трето: Питагор, посетил мемфиските оракули;

четвърто: Платон, навестил египетските магове и Архит Тарентски;

пето: Аполоний Тиански, стигнал Кавказките планини, прекосил Скития, земята на масагетите, Индия, преплавал великата река Фисон чак до брахманите, за да види Хиарха, а по-късно пребродил Вавилония, Халдея, Медея, Асирия, Парта, Сирия, Финикия, Арабия, Палестина, Александрия и продължил чак до Етиопия, за да види гимнософистите.

Така също мнозина учени от най-отдалечените кътчета на Франция и Испания се стекли в Рим, за да видят и чуят Тит Ливий.

Аз не смея да се поставя в числото и в разреда на тия толкова съвършени люде; но искам да ме считат за любознателен и поклонник не само на науката, а и на хората на науката.

И наистина, когато чух светът да говори за твоите неоценими познания, аз напуснах родина, близки, дом и без да се плаша от разстоянията, от уморителните морски пътешествия и изненадите в непознати на мен страни, дойдох тук само за да те видя и побеседвам с теб по някои въпроси на философията, геомантията и кабалата, които будят в мен съмнения и не ме удовлетворяват; ако ти ми ги разясниш, от днес нататък ще бъда твой роб, аз и цялото мое потомство, тъй като с нищо друго не мога да ти се отплатя достойно. Ще ти представя тези въпроси писмено и утре ще уведомя всички учени в града, за да разискваме публично, в тяхно присъствие. Но аз предлагам да водим диспут по следния начин. Не желая чрез pro и contra, както правят глупавите софисти тук, във вашия град, а и другаде; не желая също така диспут по примера на академиците чрез изказвания, нито чрез числа, както правеше Питагор и както възнамеряваше да прави Пико делла Мирандола[2] в Рим; аз предпочитам безсловесен диспут, диспут посредством знаци, защото въпросите са толкова трудни, че човешката реч ще се окаже безсилна да ги обясни така, както бих искал.

И тъй, нека твое велелепие благоволи да се яви на този диспут. Той ще се състои в голямата зала на Наварския колеж в седем часа сутринта.

Когато Таумаст свърши речта си, Пантагрюел почтително му отвърна така:

— Сеньор, аз не отказвам никому даровете, които господ ми е дал, защото всяко благо изхожда от него; и тъй като нему е угодно то да се умножава сред люде, достойни и способни да възприемат небесната манна на благородните знания и сред които ти, както вече виждам, заемаш челно място, аз ти заявявам, че по всяко време ще ме намериш готов да отговоря според скромните си сили на някои от твоите въпроси, макар и да съм убеден, че не ти, а аз трябва да се поучавам от теб; но щом желаеш, ще побеседваме заедно върху неясните за теб въпроси и ще се потрудим да намерим решението им в дъното на оня неизчерпаем извор, дето, според Хераклит, е скрита истината. Аз одобрявам напълно предложението ти за безсловесен диспут, посредством знаци, защото и така ще се разберем и ще избегнем ръкопляскането, към което прибягват безделниците софисти, когато им се нрави аргументацията.

И така, утре аз не ще пропусна да се явя в уречения час на посоченото от теб място, но нека отсега се споразумеем, че не ще допущаме оскърбления и кавги между нас и че не ще търсим ни почести, ни похвали, а само истината.

На тези думи Таумаст отговори така:

— Сеньор, нека бог и занапред те обсипва с милостите си, загдето твоето величие благоволи да се принизи до моето нищожество. И тъй, довиждане до утре.

— Довиждане — каза Пантагрюел.

Любезни мои читатели! Вие не можете да си представите какви високи и възвишени мисли вълнуваха цялата нощ и Таумаст, и Пантагрюел. И наистина, Таумаст сподели с Клюни, портиера на хотела, дето беше отседнал, че никога в живота си не бе изпитвал такава неутолима жажда. „Струва ми се — каза той, — че Пантагрюел ме стиска за гърлото. Наредете, моля ви се, да донесат винце, а и хладна водица, та да си поизплакна небцето.“

Пантагрюел бе крайно възбуден и цяла нощ престоя над:

Книгата на Беда De numeris et signis[3]

Книгата на Плотин De inenarrabilibus[4]

Книгата на Прокъл De magia[5]

Книгата на Артемидор Peri oniroctaticon[6]

Книгата на Анаксагор Peri semion[7]

Книгата на Инарий Peri aphata[8]

Книгата на Филистимон

Книгата на Хипонакт Peri anecphoneton[9]

и над множество други книги, докато най-после Панюрж му каза:

— Сеньор, пратете всичко това по дяволите и си легнете да поспите, защото сте в такова умствено възбуждение, че се страхувам да не ви събори треска. Но преди това сръбнете си двайсет и пет, че и трийсет глътчици винце, не повече, а после се оттеглете и хубаво си поспете, тъй като утре на диспут с господин англичанина вместо вие ще изляза аз и ако не го доведа ad metan non loqui[10], заплюйте ме.

— Панюрж, приятелю мой — рече Пантагрюел, — но той е човек учен и преучен, как ще излезеш наглава с него?

— Много лесно — отвърна Панюрж. — Оставете всичко на мен и ни дума повече по това. Има ли по-учен от дявола?

— Наистина няма — каза Пантагрюел, — освен ония, които е осенила божията благодат.

— И така да е — възрази Панюрж, — но аз неведнъж съм спорил с тях и на всички съм вземал акъла и съм ги карал да си седнат на задника. Та и утре, бъдете сигурен, ще направя така, че този надут англичанин сам пред всички ще си сложи примката на шията.

После Панюрж цяла нощ пи и се весели със слугите и проигра на primus et secundus и на „палки“ всички закопчалки на панталоните си.

Сутринта той отведе господаря си на уреченото място, а там, повярвайте ми, бяха се насъбрали всички парижани, и стари, и млади, и всеки си казваше така:

„Този дявол Пантагрюел, който победи всички хитреци и срина със земята невежите софисти, сега ще си намери майстора, зер англичанинът е дявол от Вовер. Ще видим кой кого.“

И тъй, всички бяха по местата си, Таумаст вече ги очакваше, а когато Пантагрюел и Панюрж влязоха в залата, студенти и делегати, по стар глупав навик, захванаха шумно да ръкопляскат. Но Пантагрюел изрева така, че гласът му разтърси въздуха като изстрел на двойно оръдие:

— Тихо, дявол ви взел, тихо! Кълна се, проклетници недни, че ще ви отрежа главите, ако ми дотягате!

При тези думи те онемяха като тръстики и нямаше да посмеят да се изкашлят даже ако бяха нагълтали петнайсет ливри перушина, а страхът от този глас така им пресуши устата, че от жажда изплезиха половин фут езици, сякаш Пантагрюел им беше изсипал в гърлото сол.

Тогава Панюрж запита англичанина:

— Сеньор, за да спориш по посочените от теб въпроси ли, си дошъл тук, или за да се поучиш и познаеш истината?

На което Таумаст отговори така:

— Дойдох тук, сеньор, изпълнен единствено от безкористното желание да се поуча и позная това, в което цял живот съм се съмнявал и което ни книга, ни човек съумяха да ми изяснят. А що се отнася до диспутите и полемиките, аз не държа на тях, те принизяват човека и нека ги предоставим на негодниците софисти, сорбони, сорбонисти, сорбончета, сорбоникули, сорбонци, борсонци, сорбонници, разбойници, които в своите диспути търсят не истината, а противоречията и несъгласията.

— И така — рече Панюрж, — ако аз, скромният ученик на своя господар, господин Пантагрюеля, те задоволя и удовлетворя във всичко и с всичко, ще бъде недостойно да безпокоим после него самия. Ето защо по-добре е той да оглавява диспута, да преценява нашите изказвания и окончателно да разсее съмненията ти, ако намериш, че не съм задоволил твоята любознателност.

— Наистина — съгласи се Таумаст, — много добре си го намислил! И тъй, започвай!

Забележете между впрочем, че Панюрж бе закачил на края на дългия си копчелък красив пискюл от червена, бяла, зелена и синя коприна, а в самия копчелък бе пъхнал голям портокал.

[1] Таумаст — удивителен (гр.). ↑

[2] Пико делла Мирандола (1463–1494) — италиански учен и хуманист-неоплатоник, изявил се във флорентинската Академия. ↑

[3] „За числата и знаците“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „За нещата, неподдаващи се на изложение“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „За магиите“ (лат.). — Б.пр. ↑

[6] „За тълкуване на сънищата“ (гр.). — Б.пр. ↑

[7] „За знаците“ (лат.). — Б.пр. ↑

[8] „За неизразимото“ (гр.). — Б.пр. ↑

[9] „За нещата, които трябва да отминем с мълчание“ (гр.). — Б.пр. ↑

[10] До границата на мълчанието (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

Глава XIX
Как Панюрж обърка англичанина, разискващ посредством знаци

И тъй, насъбралите се наостриха уши в тишината, а англичанинът вдигна високо първо едната ръка, после другата, събра пръсти във вид на кокоше дупе, както се изразяват в Шинон, и четири пъти подред одраска с нокти ту едната, ту другата ръка, след което отпусна пръсти и с дланта на едната ръка оглушително плесна другата. После отново съедини ръце, плесна с тях два пъти и четири пъти стисна и отпусна пръсти; след това съедини ръце и ги вдигна нагоре, сякаш се молеше на бога.

Тук Панюрж неочаквано вдигна дясната ръка, пъхна палеца в дясната ноздра, а останалите четири пръста прибра и опъна към върха на носа, затвори напълно лявото око, а дясното само леко присви, отпущайки ниско и мигач, и вежда; после високо вдигна лявата ръка, плътно стисна и опъна четирите пръста, а палеца пъхна в лявата ноздра, след което лявата ръка зае точно такова положение, каквото и дясната, отделени една от друга на разстояние половин лакът. Накрая отпусна и двете ръце, а след туй изведнъж ги вдигна на височина на раменете си, сякаш се целеше в носа на англичанина.

— Ако Меркурий… — неочаквано захвана англичанинът.

Но Панюрж го прекъсна, казвайки: „Маско, вие проговорихте!“

Тогава англичанинът направи следния знак: вдигна нагоре широко разтворена лявата ръка, сви в юмрук четирите пръста и докосна с опънат палец върха на носа си. После с бързо движение вдигна широко разтворена дясната ръка и все така разтворена я спусна надолу, за да срещне палеца там, дето се прегъва кутрето на лявата, и бавно започна да движи във въздуха четирите пръста на тази ръка; после обратно: с дясната направи това, което току-що бе направил с лявата, а с лявата — онова, което вече бе направил с дясната.

Панюрж не се уплаши кой знае колко; с лявата ръка той придръпна нагоре огромния си копчелък, а с дясната измъкна оттам парче биволско ребро и две еднакво дебели пръчки, едната от черен абанос, другата от червено бразилско дърво, разположи ги симетрично между пръстите на тази ръка и удряйки ги една в друга, започна да издава звук, подобен на чесалата на бретонските прокажени, но малко по-звучен и по-хармоничен, И в същото време весело си тананикаше, без да снема очи от англичанина.

Според мнението на богослови, лекари и хирурзи този знак показвал, че англичанинът е болен от Проказа.

Според мнението на съветници, законоведи и канонисти с този знак той искал да каже, че и прокажените могат да бъдат посвоему щастливи, както ни разкри това някога господ.

Англичанинът не се смути кой знае колко; той вдигна двете си ръце нагоре, сви трите големи пръста, мушна палеца между показалеца и средния пръст, опъна двата малки пръста и протегна ръце към Панюрж, а после ги съедини така, че десният палец докосваше палеца на лявата ръка, а малкият пръст на лявата — малкия пръст на дясната.

Тогава Панюрж на свой ред вдигна ръце и без да каже дума, направи следния знак: с нокътя на левия показалец докосна нокътя на палеца на същата ръка така, че образува нещо като халка, и събра в юмрук всички пръсти на дясната ръка, с изключение на показалеца, който много пъти вкара и изкара от халката. После протегна показалеца и средния пръст на дясната ръка, опъна ги колкото можа и ги насочи към Таумаст. След това опря левия палец в ъгъла на лявото око, като движеше грациозно насам-натам разперената си ръка, наподобяваща птиче крило или перка на риба; същото направи и с дясната, чийто показалец постави в ъгъла на дясното око.

Таумаст пребели лице и започна да трепери, а после стори следния знак: със средния пръст на дясната ръка чукна възглавничката точно под палеца, после с десния показалец образува халка, подобна на халката на Панюрж, направена с лявата ръка, но показалеца постави отдолу, а не отгоре както Панюрж.

Тук Панюрж плесна с ръце и силно духна в шепата си. Като направи това, той отново пъхна показалеца на дясната ръка в халката на лявата и така продължи да го пъха и вади не зная колко пъти. Накрая вирна брадичка и втренчено загледа Таумаст.

Хората, които не разбираха нищо от такива знаци, сега ясно разбраха, че чрез този знак Панюрж без думи питаше Таумаст:

„Какво ще кажеш на това, а?“

По челото на Таумаст неочаквано избиха едри капки пот и той досущ заприлича на човек, потънал в дълбоко съзерцание. След малко се поопомни и срещна ноктите на лявата си ръка с ноктите на дясната, после разтвори пръсти в полукръг и същевременно се помъчи да вдигне колкото може по-високо двете си ръце.

В отговор на това Панюрж внезапно постави под брадичката си показалеца на дясната ръка, а кутрето на същата ръка пъхна в халката на лявата и започна много мелодично да почуква горните зъби в долните.

Замаян от напрежение, Таумаст изведнъж се изправи, но изправяйки се, така се изпусна, че развоня колкото сто дявола, взети заедно. Присъствуващите започнаха да си запушват носовете, защото от смут и вълнение човекът се накака. После вдигна дясната ръка и събра краищата на пръстите, а лявата положи върху гърдите.

В отговор на това Панюрж придръпна дългия си копчелък с пискюла, разтегли го на лакът и половина и с лявата ръка го задържа някое време в това положение, а с дясната взе портокала, подхвърли го във въздуха седем пъти подред, като на осмия го скри в шепата си и продължи да го държи високо, без да се движи; след всичко това затръска хубавия си копчелък, привличайки към него вниманието на Таумаст.

Тогава Таумаст започна да надува бузи като същински гайдар и да диша силно, сякаш надуваше свински мехур.

В отговор на това Панюрж забоде в задника си един от пръстите на лявата си ръка, а с уста засмука въздуха така, като че изсмукваше сурова стрида от черупката й или сърбаше чорба; после леко отвори уста и с дланта на дясната ръка започна да се удря по устните и да диша дълбоко и глухо, сякаш този въздух идваше от диафрагмата и излизаше през трахеята, и това той повтори шестнайсет пъти подред.

А Таумаст продължаваше да поема дъх издълбоко и да диша като вол.

Тогава Панюрж захапа показалеца на дясната си ръка и здраво го стисна с уста. После го измъкна, а той изплющя като бъзово пушкало, с което децата изстрелват репички. И това Панюрж повтори девет пъти подред. Но тук стана нещо неочаквано.

— А-а, господа! — извика Таумаст. — Ето къде е тайната! Той бръкна до лакти с ръка в нея!

Като каза тези думи, Таумаст измъкна кинжала си и го насочи с острието надолу.

В отговор на това Панюрж улови за края дългия си копчелък и с всички сили го затръска, а после събра над глава двете си ръце, наподобявайки гребен, изплези език и погледна като заклана коза.

— А, разбирам… Е, и какво? — рече Таумаст и опрял в гърди дръжката на кинжала, подложи ръка под острието му и леко мръдна краищата на пръстите си.

В отговор на това Панюрж сведе глава наляво и постави средния пръст в дясното ухо, а палеца опъна нагоре. После скръсти ръце на гърди, изкашля се пет пъти подред и на петия път тропна с десния крак. Накрая вдигна лява ръка и сви пръсти в юмрук, като насочи палеца към челото, а с дясната удари гърдите си шест пъти подред.

Недоволен, види се, от всичко това, Таумаст опря в края на носа показалеца на лявата си ръка, а останалите пръсти стисна в юмрук.

Тогава Панюрж пъхна двата средни пръста в устата си, разтегли я най-много колкото можа и като показа всичките си зъби, придърпа надолу с палеца и показалеца клепачите си така, че изглеждаше, както се стори на присъствуващите, от грозен по-грозен.

Глава XX
Как Таумаст възхвалява способностите и учеността на Панюрж

След всичко това Таумаст стана и снемайки шапчицата си, тихичко поблагодари на Панюрж, а после обърна глава и високо заговори към присъствуващите:

— Господа, сега мога да припомня евангелските думи: Et ecce plus quam Solomon[1]. Вие имате пред себе си безценно съкровище: това е монсеньор Пантагрюел, чиято слава ме накара да дойда тук от най-затънтения край на Англия, за да побеседвам с него по някои неразрешими за мен въпроси на магиите, алхимията, кабалата, геометрията и астрологията, а така също и на философията.

Но днес аз съм недоволен от тази слава, показала се скъперница към него, тъй като тя не разкрива пред света и хилядна частица от онова, което е в действителност.

Вие видяхте как неговият ученик, уповавайки се сам на себе си, ме задоволи и ми каза повече, отколкото изисквах; освен това той ми посочи и в същото време разреши други неясни точки от неоценимо значение за науката. С всичко това аз искам да ви уверя, че той ми показа извора и ми разкри бездната на енциклопедическите познания, за които смятах, че никой на света няма и най-елементарна представа: имам предвид нашия диспут посредством знаци, при който никой от двама ни не обели думица. И за да не кажат хората, че това е една подигравка, аз възнамерявам да изложа в писмена форма нашите разговори и решения, а после и да ги напечатам, та всеки подобно на мен да извлече от тях поука; а сега вие сами можете да съдите как би се изказал учителят, щом ученикът ни смая с познанията си, тъй като non est discipulus super magistrum[2].

И така, слава на господа бога, а на вас покорно благодаря за честта, която ми оказахте по време на този диспут; и нека бог, придобивникът на неизречима светлина, дарителят на живот вечен, бъде с вас!

С подобни изрази и Пантагрюел на свой ред изказа благодарността си на всички присъствуващи, а когато се накани да си тръгне, отведе Таумаст на обяд у дома си и, повярвайте ми, така се изпонапиха, че стана нужда да си разкопчеят копчетата на корема (тогава хората си слагаха копчета на корема, както в наши дни — на врата) и един друг не можеха да се познаят.

Света Богородице, какво ядене, какво пиене и какво викане бе!

— Наливай!

— Давай!

— Паже, наливай!

— Наливай, дявол го взел, наливай!

И не се намери един, който да не изпие своите двайсет и пет-трийсет модии, и знаете ли защо? Sicut terra sine aqua[3], защото беше жега, а отгоре на това бяха и жадни.

Колкото до въпросите, поставени от Таумаст, и значението на знаците, употребявани по време на диспута, аз ще ви ги изложа според техните собствени думи, но дочух, че Таумаст написал голяма книга, издадена в Лондон, в която обяснявал всичко, без да пропусне и най-малката подробност. Ето защо засега се въздържам.

[1] Този тук е по-голям от Соломон (лат.). Б.пр. ↑

[2] Няма ученик, по-мъдър от учителя си (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Земята изсъхва без вода (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXI
Как Панюрж се влюби в дама от висшето общество

Победата при дискусията с англичанина създаде на Панюрж име в Париж, след което той оцени по достойнство своя копчелък и накара да го обшият по римска мода. Хората обсипваха Панюрж с похвали и даже съчиниха за него песен, която пееха и децата, когато отиваха да купуват горчица; беше добре приет и в обществото на дами и госпожици и този успех така завъртя главата му, че той реши да завоюва сърцето на една от знатните дами в града.

И наистина, като прати по дяволите всеизвестните витиевати предисловия и встъпления, към които обикновено прибягват хрисимите лаици по женската част, заклетите постници, никога непосягащи на месце, един ден той й каза така:

— Мадам, би било крайно полезно за републиката, приятно за вас, достойно за вашия род, а за мен така необходимо вашето съгласие да заченете от мен; повярвайте ми, опитът ще ви убеди в това.

При тези думи дамата го отблъсна на повече от сто мили и каза:

— Безумецо, как смеете да ми говорите така? Знаете ли вие с кого разговаряте? Махайте се от очите ми или ще накарам да ви отсекат ръцете и краката.

— О — отвърна той, — готов съм да остана без ръце и без крака, само да се полюбим малко с вас и да поиграем на игличка и конче: ето, тук е (и той показа дългия си копчелък) господин Жан Жьоди, който ще ви накара да затанцувате така, че ще го почувствувате до мозъка на костите си. Той е щедър и любезен и отлично знае, преди да навлезе в същината на работата, да открива всички тънкости и примамливи хапчици в капана, след което не ви остава нищо друго, освен малко да го поизчистите.

На това дамата отвърна така:

— Вън оттук, нещастнико, вън! Ако кажете една дума само повече, ще извикам слугите и ще заповядам да ви посинят от бой.

— О — възрази Панюрж, — вие не сте толкова лоша, колкото се представяте, не, или може би вашето лице ме е излъгало: по-скоро земята ще се въздигне в небесата, а небето ще се срине в преизподнята и цялата вселена ще помръкне, нежели в такава красива и изящна жена да се намери макар и капчица злъч или коварство. Впрочем ненапразно у нас казват, че твърде рядко

жена с хубост безукорна

е добродушна и покорна.

Но така се казва за обикновената, простата хубост. Вашата е тъй съвършена, тъй особена, тъй божествена, че според мен природата ви е надарила с нея, за да бъдете образец на това, което тя е всесилна да сътвори, когато употреби всичката си мощ и всичкото си умение. Вашата хубост и всичко, което е във вас, не е каква да е хубост, а мед, шекер, манна небесна! На вас и само на вас трябваше да даде Парис златната ябълка, а не на Венера, не на Юнона и не на Минерва, защото Юнона никога не е била тъй красива, нито Минерва — тъй мъдра и Венера — тъй изящна като вас. О богове и богини небесни! Блажен ще бъде тоя, когото благословите да притисне в обятията си тази жена, да я целуне и да се поотърка о нея. И кълна се, че този щастливец ще бъда аз, виждам това добре, защото тя ме обича вече лудо; аз съм избраникът, предопределен от феите. И тъй, да не губим време — ключът е мой, замъкът — ваш!

И той се хвърли да я прегърне, а тя се престори, че бърза към прозореца да извика съседите на помощ.

Тогава Панюрж бързо изскочи навън и тичайки, се провикна:

— Мадам, почакайте тук — аз сам ще ги извикам, вие не се безпокойте!

И Панюрж си отиде, без да се огорчава бог знае колко от отказа на дамата, и трябва да ви кажа, че и този ден той яде и пи не по-малко от обикновено.

На другия ден, когато знатната дама се канеше да тръгне за църква, Панюрж вече беше там. Покланяйки се дълбоко, той й поднесе светена вода, а после, ни в клин, ни в ръкав, коленичи до нея и й каза:

— Мадам, знайте, че от любов към вас не мога вече ни да се изпикая, ни да се изакам като хората. Не знам как си представяте вие тази работа, но ако се случи нещо лошо с мен, кой ще отговаря за това?

— Махнете се! — викна тя. — Махнете се! Не ми додявайте с вашите глупости; не ме смущавайте, когато се моля.

— Но намерете, моля, рима на думата пъхтиш. Напразно се надяваш ти и пъхтиш…

— Не мога — възпротиви се тя.

— … красивата девойка да свалиш — додаде Панюрж. — А сега — продължи той — помолете бог да ми даде това, за което жадува благородното ви сърце, и моля, дайте ми вашите броеници.

— Ето, вземете ги — съгласи се тя — и ме оставете на мира.

И вече бе готова да снеме цестриновите си броеници с големи златни топки, но в това време Панюрж бързо измъкна едно от ножчетата си и без да му мигне окото, преряза броениците, за да ги отнесе после в будката за откупуване на крадени вещи.

— Искате ли ножчето ми? — запита тогава Панюрж.

— Не, не — отвърна тя.

— Но не забравяйте — каза Панюрж, — че то телом и духом е на ваше разположение, с всички свои принадлежности, с всички свои карантии и дреболии.

Ала дамата не беше твърде доволна от това, че той я лиши от броениците, които й вдъхваха смирение в църквата, и си рече: „Този дърдорко е някакъв глупак, а освен това е и другоземец — и аз едва ли вече ще видя броениците си. А какво ще каже мъжът ми? Ще се разсърди, разбира се, но аз ще го уверя, че крадец ги е прерязал в църквата, което той сигурно ще повярва, когато види на колана остатъка от шнура.“

Следобед, скътал в ръкава си голяма кесия, пълна с жетони, Панюрж отиде да навести дамата и я запита:

— Кой от нас двама обича повече другия: вие или аз?

— Що се отнася до мен — отвърна дамата, — аз не ви мразя, напротив, обичам всички, защото бог иска така.

— Но вие между впрочем не сте ли влюбена в мен? — настоя той.

— Толкова пъти вече ви казах да не повтаряте тези думи и ако продължавате да ми говорите така, ще ви покажа колко грешите, като се държите тъй непочтително с мен. Вървете си, но преди това ми върнете броениците, защото мъжът ми сигурно ще запита какво е станало с тях.

— Броениците ли? — рече той. — О, не, мадам, кълна се, тях аз никога няма да ви върна, но затова пък на драго сърце ще ви дам други. Какви предпочитате? Златни с емайл, големи и кръгли, във вид на копринен кордон, или от златни кюлчета? Или може би ги желаете от абанос, от едри хиацинти, от големи, изкусно шлифовани гранати със зрънца от фин тюркоаз или от красиви топази в съчетание с изящни сапфири, или най-после от двайсет и осем каратови диаманти? Не, не, всичко това е твърде малко за вас. Аз бих желал да ви предложа други броеници от чудни изумруди и янтарови зърна, със закопчалка от персийска перла, голяма колкото портокал. Искам да ви ги подаря — пари имам достатъчно.

И той подрънка жетоните, с което искате да покаже, че златото го бие по джоба.

— Не желаете ли кадифе — виолетово, тъмно или яркочервено, а може би и атлаз — ален или обшиван? Искате ли накити, гривни, диадеми? Само кажете. Какво са за мен някакви си петдесет хиляди дуката!

Като го слушаше да говори така, на дамата й потекоха лиги от устата, но тя бързо се съвзе и рече:

— Не, благодаря, от вас аз нищо не искам.

— А аз пък, дявол го взел, искам от вас нещо и това нещо няма да ви струва нищо и от нищо няма да ви лиши. Ето (и той показа дългия си копчелък) тук е господин Жан Шуар, който търси къде да свре глава.

И Панюрж понечи да я прегърне, ала тя се развика, впрочем, между нас казано, не много силно. Тогава Панюрж я погледна хитро и каза:

— И тъй, не желаете да ми дадете нищо, така ли? Хай, дявол да ви вземе! Не заслужавате вие ни почести, ни богатства и аз ще взема да насъскам кучетата срещу вас!

След тези думи Панюрж побърза да избяга от страх да не опере пешкира — опасения, които бяха напълно основателни.

Глава XXII
Как Панюрж изигра на парижката дама крайно унизителна за нея шега

Забележете между впрочем, че следващият ден се случи голям празник — Тяло господне, когато всички жени се гиздят и пременуват, и на същия този ден въпросната дама беше облякла много красива рокля от ален атлаз и палтенце от скъпо и прескъпо бяло кадифе.

В навечерието на религиозния празник Панюрж наляво, надясно и във всички останали посоки търси, търси и най-после намери разгонена хрътка, върза я за пояса си, откара я в своята стая и цял ден и цяла нощ я тъпка с храна. Сутринта я закла, отряза й онова, по което гадаят гръцките магьосници, накълца го на ситни парченца и като го мушна в най-скрития си джоб, отиде в църквата и застана точно там, дето дамата трябваше да се присъедини към процесията, устройвана според обичая на този празник; когато дамата влезе в църквата, Панюрж й предложи светена вода, поздрави я най-любезно, поизчака да прочете молитвите си, седна до нея на скамейката и й подаде листче с написано на него

Рондо

Надявам се, че дамата красива

към моя случай ще е по-учтива

и няма да ме върне тоя път.

Дано словата ми не я смутят

и днес да бъде малко милостива

над мойта мъка бликаща и дива

и да ми каже нежно боязлива:

„Приятелю, не е дошъл мигът

и тоя път.“

Това, което мойта гръд прикрива,

по челото ми в страстна пот избива

пред твойта красота и пищна плът.

Опипам ли те, тъй ще разцъфтят

и вярвам, че и ти ще си щастлива

тоя път!

Докато тя разтваряше листа и четеше написаното, Панюрж на бърза ръка я поръси с магията си на различни места и най-вече в гънките на ръкавите и на полата, а после й каза:

— Мадам, бедните влюбени не всякога биват щастливи. Колкото до мен, надявам се, че безсънните нощи, когато изплаках очите си от любов към вас, ще ми бъдат приспаднати от мъките в чистилището. Във всеки случай молете бог да ме въоръжи с търпение.

И преди още Панюрж да изрече тези думи, кучета, притеглени от миризмата на магията, с която Панюрж бе поръсил дамата, нахлуха отвсякъде в църквата и се нахвърлиха право към дамата. Малки и големи, охранени и мършави, всички се струпаха тук и опънали куйруци, започнаха да подушват дамата и да я припикават от всички страни. С една дума — безобразие!

Панюрж ги поразгони малко, после се поклони на дамата и се оттегли в един параклис, отдето можеше незабелязано да се любува на рядкото зрелище, защото тези мръсни псета я препикаха от горе до долу: един голям хрът й опика главата, друг — ръкавите, трети — полите, малките палета пък подмокриха обувките й, така че всички дами наоколо се видяха в чудо, когато се втурнаха да я спасяват.

А в това време Панюрж се тресеше от смях, докато най-после успя да каже на един от градските велможи:

— Тази дама или е разгонена, или току-що е била повалена от някой хрът.

И като видя, че всички песове скимтят около нея като край разгонена кучка, хукна да търси Пантагрюел.

И де що срещнеше куче, сритваше го и му подвикваше:

— Хайде, няма ли да вървиш с аркадашите на сватба? Тръгвай, тръгвай, дявол те взел, тръгвай!

Когато най-после стигна у дома си, Панюрж каза на Пантагрюел:

— Господарю, елате, моля ви, да видите що псета са хукнали подир най-първата красавица на града и искат да я свалят!

Пантагрюел на драго сърце тръгна да види зрелището, което той намери за много забавно и единствено по рода си.

Ала най-смешното беше на процесията: около дамата се струпаха повече от шестстотин хиляди и четиринайсет кучета, които тръгваха по петите й, накъдето и да се отправеше тя, като препикаваха всички места, докосвани от дрехата й.

Хората се спираха, гледаха и не вярваха на очите си, а псетата подскачаха чак до врата на дамата, та й направиха на дармадан хубавата премяна, пък тя, като не виждаше друго спасение, хукна към дома си — тя бяга от кучетата, кучетата бягат подир нея, а слугите гледат и се превиват от смях.

Когато най-после тя влезе у дома си и тръшна след себе си вратата, друга глутница долетя изневиделица и така препика стените на къщата, че край тях се образува истински поток, в който спокойно можеха да плават патици. Потокът и днес си тече недалеко от „Свети Виктор“ и Гоблен[1] използува водите му, за да боядисва в тях дрехите червени, благодарение на особените свойства на кучешката урина, за което някога открито говореше нашият метр Орибус.

Такъв поток можеше с божата помощ и мелница да задвижи, но, разбира се, не толкова голяма, колкото Базаклската мелница в Тулуза.

[1] Гоблен — династия на парижки занаятчии и търговци. ↑

Глава XXIII
Как Пантагрюел напусна Париж, когато научи, че дипсодите[1] нахълтали в страната на амавротите, и защо милите във Франция са толкова къси

Не след дълго Пантагрюел научи, че баща му Гаргантюа бил отнесен от феята Морган в Страната на феите, както някога били отнесени Ожие и Артур, и че като чули за това, дипсодите прехвърлили границата, опустошили голямата земя Утопия и обсадили столицата на амавротите. Ето защо, без да се сбогува с никого, Пантагрюел напусна Париж, тъй като работата беше спешна, и се отправи за Руан.

Пътем Пантагрюел, комуто милите във Франция се сториха къси в сравнение с милите в други страни, запита Панюрж дали това има някакви причини и основания и тогава Панюрж му разказа историята, която monachus Маротус дю Лак излага в „Деянията на канарските крале“.

— Някога — започна Панюрж — хората не измервали земята ни с мили, ни с милиарии[2], ни със стадии[3], ни с парасанги[4], докато най-после крал Фарамонд измислил някакво разделение и го въвел по следния начин: избрал сто красиви и снажни млади парижани, издръжливи и смели, и сто красиви девойки от Пикардия, хранил ги и ги поил цяла неделя както се полага, а после повикал младежите, дал всекиму девойка и пари за из пътя и им заповядал да поскитат накъдето очи им видят и там, дето се полюбят с девойките, да поставят камък — и това, рекъл той, да бъде една миля.

Тръгнали младите хора радостни и весели и тъй като пращели от сили, а разполагали и с време, любели се на път и под път и затова френските мили са толкова къси. Но после, когато походили повечко и изплезили езици от умора, пък и маслото в кандилцето се изчерпало, те престанали да се любят тъй често и се задоволявали (говоря за мъжете) с жалкото и безстрастно „един път на ден“. Ето защо в Бретония, в Ландите, в Германия и в други, по-отдалечени страни милите са толкова дълги. Други автори дават други обяснения на този въпрос, аз обаче намирам това за най-правдоподобно.

Пантагрюел споделяше напълно неговото мнение.

От Руан те се отправиха за Онфльор[5], дето Пантагрюел, Панюрж, Епистемон, Евстен и Карпалим се качиха на кораб.

И тук, докато в очакване на попътен вятър калафатеха кораба, Пантагрюел получи от някаква парижанка (която доста време бе издържал) писмо със следния адрес:

За „най-обичания от красавците и най-неверния от храбреците П. Н. Т. Г. Р. Л.“

[1] Дипсоди — жаждащи (гр.). ↑

[2] Милиарий — римска миля, равна на 1000 двойни крачки (1,48 км). ↑

[3] Стадий — гръцка мярка за дължина — около 180 м. ↑

[4] Парасанг — стара персийска мярка за дължина (5000 м). ↑

[5] Онфльор — пристанище в устието на Сена. ↑

Глава XXIV
Писмото, което пратеникът на една парижанка донесе на Пантагрюел, и обяснението на думата, написана на златната халка

Пантагрюел се учуди крайно много, когато прочете адреса, и запитвайки пратеника за името на изпращачката, разпечата писмото; в него нямаше нищо освен празна хартия и златна халка с нешлифован диамант. Тогава той повика Панюрж и му показа писмото.

Панюрж изказа предположение, че може би на хартията има нещо, но че е написано тъй хитроумно, та не всеки да го прочете. И бързо приближи писмото към огъня, за да разбере дали е написано с нишадъров разтвор.

После го потопи във вода, за да разбере дали е написано със сок от млечка.

После го затопли на свещ, за да разбере дали е написано със сок от лук.

После го натри с орехово масло, за да разбере дали е написано с пепелява вода и сок от смокиново дърво.

После го натри с мляко от кърмачка-първескиня с женска рожба, за да разбере дали е написано с жабешка кръв.

После потърка единия му край с пепел от лястовиче гнездо, за да разбере дали е написано със сок от нар.

После потърка с ушна кал другия му край, за да разбере дали е написано с жлъчка от гарван.

После го потопи в оцет, за да разбере дали е написано с мляко от живачник.

После го намаза с прилепова мас, за да разбере дали е написано с китова сперма, наричана още сива амбра.

После бавно го постави в съд с хладка вода и внезапно го изтегли, за да разбере дали е написано със стипца.

И като видя, че всичко бе напразно, повика пратеника и запита:

— Приятелю, дамата, която те изпрати тук, не ти ли даде някаква пръчица? (Панюрж допущаше, че се касае до хитрината, за която говори Авъл Гелий[1].)

— Не, господарю — отвърна пратеникът.

Тогава Панюрж реши да му отреже косите, за да разбере дали дамата не е написала посланието си върху главата на своя посланик, но видя, че са твърде дълги, и се отказа от намерението си, като си рече, че за такова кратко време те не могат да пораснат толкова.

Накрая Панюрж се обърна към Пантагрюел:

— Господарю, честна дума, и аз не зная какво да мисля, ни какво да ви кажа. За да се уверя написано ли е нещо на този лист, или не, аз прибягнах до няколко способа на тосканинеца месер Франческо ди Нианто, който разглежда основно въпроса за разчитане на тайнописа, възползувах се от онова, което пише по този повод Заратустра в Peri Grammato acriton[2] и Калрурний Бас в De Literis illegibilibus[3], ала не намерих нищо и смятам, че разковничето е в халката. Да погледнем и там!

И те разгледаха халката и на вътрешната й страна видяха написано на еврейски:

ЛАМА САВАХТАНИ

Тогава повикаха Епистемон и го запитаха какво ще рече това.

Епистемон им отвърна, че тези думи са еврейски и че означават: „Защо ме остави?“

— Работата ми е ясна — забеляза живо Панюрж. — Виждате ли този диамант? Той е фалшив. И ето обяснението на това, което дамата иска да каже:

„Кажи, неверни приятелю, защо ме остави?“ Пантагрюел веднага си обясни всичко и си спомни, че на тръгване дори не се сбогува с дамата и това го натъжи дотолкова, че бе готов тозчас да се върне в Париж, за да се помири с нея.

Но Епистемон му припомни раздялата на Еней с Дидона, както и думите на Хераклит Тарентски, който казва, че когато корабът стои на котва, а работата бърза, не чака, по-добре е да прережеш въжето, отколкото да си губиш времето да го отвързваш, та затова сега Пантагрюел трябва да се прости с всички тези мисли и да побърза към родния град, застрашен от смъртна опасност.

И наистина, само след около час духна северозападен вятър, корабът, надул всички платна, излезе в открито море и няколко дни по-късно, минавайки през Порто Санто и Мадейра, те се озоваха на Канарските острови.

Напущайки островите, минаха край Капо Бланко, Сенегал, Зелени нос, Гамбри, Сагреса, Мели и нос Добра Надежда и се установиха в царството Мелинда.

Напущайки Мелинда, те опънаха платната, духани този път от северняка, подминаха Меден, Ути, Удем, Геласим, Острова на феите и малко след кралството Ахория пристигнаха в пристанището Утопия, на около три мили от столицата на амавротите.

Когато си поотдъхнаха на сушата, Пантагрюел каза:

— Приятели, градът не е далеч оттук; но преди да тръгнем натам, добре е да поразмислим какво ще правим по-нататък, та да не заприличаме на атиняните, които първо действували, а после умували. Готови ли сте да отидете на живот и смърт с мен?

— Да, сеньор — викнаха в един глас всички, — разчитайте на нас както на самия себе си!

— Добре — рече Пантагрюел, — в такъв случай има само едно още, което ме смущава и тревожи — това е, че не зная ни разположението, ни числеността на неприятелските части, обсадили града. Ако знаех това, щях да действувам с по-голяма сигурност. Затова нека заедно помислим как да го узнаем.

На тези думи всички в един глас отвърнаха:

— Изпратете нас да разузнаем, а сам почакайте тук. И ние ще ви донесем точни сведения още днеска.

— Аз — захвана Панюрж пръв — възнамерявам да проникна във вражеския лагер, като подмамя часови и караули и даже погуляя и се посбутам с тях, без да ме познаят; задължавам се да огледам оръдията и палатките на всички военачалници и да поговоря с войниците, без да ме разкрият. С мен и дяволът не излиза на глава, за щото съм потомък на Зопир[4].

— Аз — рече Епистемон — зная всички примамки и всички подвизи на безстрашните пълководци и герои от ония времена, както и хитрините и тънкостите на военното изкуство. Ще отида при враговете и ако даже бъда разкрит и разобличен, ще се отскубна от тях и преди това ще им разкажа за вас каквото си искам, като ги накарам да ми вярват, защото съм потомък на Синон[5].

— Аз — каза Евстен — ще пропълзя през окопите напук на караули и часови, ще изпотроша ръцете и краката им и ще мина по търбусите им, макар и да са силни като дявола, защото съм потомък на Херкулес.

— А аз — каза Карпалим — ще проникна там, дето само птицата долита. Моето тяло е тъй гъвкаво, че те няма да успеят и да се огледат, когато прелазя окопите и обиколя целия им лагер; и не ме плаши ни копие, ни стрела, ни кон, пък бил той хвърковатият Пегас на Персей или даже вихрогонът на Паколе[6] — толкова съм сигурен, че ще се отскубна от тях цял и невредим. Ще прекося поля и жита, без да се огъне клас под нозете ми, защото съм потомък на амазонката Камила[7].

[1] … хитрината, за която говори Авъл Гелий. — Римският писател Авъл Гелий (II в.) разказва, че спартанците увивали пръчка с книжна лента така, че се получавал своеобразен цилиндър, на който пишели от горе на долу. Адресатът, притежаващ точно толкова дълга и дебела пръчка, пренавивал лентата на нея и така прочитал писмото. ↑

[2] „За буквите, които не можем да подредим“ (гр.). — Б.пр. ↑

[3] „За буквите, които не можем да разчетем“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] … потомък на Зопир. — По време обсадата на Вавилон от персийския цар Дарий персиецът Зопир си отрязал носа и ушите и казвайки, че Дарий го осакатил, проникнал в града (Херодот). ↑

[5] … потомък на Синон. — Гъркът Синон, предавайки троянците, ги убедил да вкарат в града дървения кон със скритите в него ахейски войници (Вергилий, „Енеида“). ↑

[6] Паколе — герой от рицарския роман „Валентин и Орсон“, направил от дърво вълшебен кон. ↑

[7] Амазонката Камила. — „Енеида“, VII, 808–809. ↑

Глава XXV
Как Панюрж, Карпалим, Евстен и Епистемон, сподвижници на Пантагрюел, унищожиха с хитрост шестстотин и шейсет рицари

Карпалим още не бе изрекъл тези думи, и ето че се зададоха шестстотин и шейсет рицари, полетели с бързите си коне към тях, за да узнаят чий е корабът, който току-що бе хвърлил котва на пристана, и да пленят, ако могат, цялата му команда.

Тогава Пантагрюел каза:

— Приятели, оттеглете се всички на кораба. Ето част от враговете ни, готови да връхлетят върху нас, но аз ще ги смажа като псета, дори и да бяха десетократно повече. Та ви казвам, оттеглете се сега, а после гледайте и се забавлявайте.

На това Панюрж отговори така:

— Сеньор, аз не мисля, че тъй именно трябва да постъпим; напротив, оттеглете се на кораба вие и всички останали, а аз сам ще се справя с тях; но, моля, побързайте, защото време за губене няма. Хайде, тръгвайте!

Обадиха се и други:

— Той е прав, господарю! Оттеглете се вие, а ние ще помогнем на Панюрж и ще ви покажем на какво сме способни.

— Съгласен съм — рече Пантагрюел, — но ако врагът ви притисне, ще дотичам на помощ.

Между това Панюрж измъкна от кораба две дебели въжета, завърза ги около кабестана на палубата, после ги подхвърли на земята, направи с тях два кръга — един по-голям и друг по-малък, вътре в него — и каза на Епистемон:

— Качете се на кораба и когато ви извикам, бързо завържете кабестана на палубата и теглете към вас тези две въжета.

А на Евстен и Карпалим каза така:

— Вие чакайте тук и срещнете открито неприятеля, подчинете се на всички негови заповеди и му дайте да разбере, че се предавате. Но внимавайте да не попаднете във въжените кръгове — стойте по-далеч от тях.

След тези думи той изтича на кораба, грабна сноп слама и буре оръдеен барут, който посипа в гореупоменатите кръгове, и застана наблизо с граната в ръка.

И ето че рицарите долетяха като хала: първите се спуснаха към кораба по хлъзгавия бряг и четирийсет и четири конника, че и повече, се строполиха с конете си на земята. Като видяха това, другите побързаха да изтичат напред, предполагайки, че първите са се натъкнали на съпротива. Но Панюрж им каза:

— Господа, вие, струва ми се, се понатъртихте, прощавайте, ала вина за това ние нямаме, виновна е морската вода, която всякога е леко омаслена. Предоставяме се на волята на победителите.

Двамата му помощници и Епистемон, който стоеше на палубата, повториха същото.

Между това Панюрж се отдалечи от тях и като видя, че всички бяха застанали във въжените кръгове и че приятелите му се оттеглиха, за да сторят път на рицарите, хукнали напред да огледат кораба и всичко в него, внезапно извика на Епистемон:

— Тегли! Тегли!

И тогава Епистемон бързо започна да върти кабестана: двете въжета се оплетоха в краката на конете и ги катурнаха на земята заедно с ездачите, а те измъкнаха сабите си и се опитаха да разрежат въжетата, но Панюрж възпламени барута и всички се озоваха в огъня като души, осъдени на вечни мъки. Никой не оцеля, ни хора, ни коне, с изключение на един само рицар, измъкнал се благодарение на арабския си кон. Но Карпалим го забеляза и се спусна след него с такава бързина и с такава лекота, че го догони, преди още да направи сто крачки, и като скочи върху задницата на коня, улови беглеца отзад и го домъкна на кораба.

Когато се убеди в окончателното поражение на врага, Пантагрюел с облекчение въздъхна и похвали усърдието на своите приятели; после ги накара да си отпочинат, да си хапнат и пийнат в мир и съгласие с пленника, а той, горкият, току поглеждаше уплашено към Пантагрюел и се питаше дали ей сега няма да го нагълта, защото Пантагрюел наистина можеше да го нагълта, и то тъй лесно, както вие гълтате хапче, и в неговата уста бедният дявол нямаше да заеме повече място, отколкото просено зърно в устата на магаре.

Глава XXVI
Как на Пантагрюел и приятелите му дотегна да ядат солено месо и как Карпалим тръгна на лов за дивеч

Докато всички си хапваха и пиеха, Карпалим каза:

— Дявол го взел, няма ли най-после да вкусим дивеч? Това солено месо ми обели езика и само ме пали на вода. Ще отида да ви донеса хубаво изпечено конско краче, от ония кончета, дето си ги изпекохме вчера.

И докато се канеше да тръгне, неочаквано зърна да изскача от гората голям сръндак, привлечен според мен от огъня на Панюрж.

Без да губи време, Карпалим се спусна след него като стрела и в миг го улови; тичайки, той улови с ръка, както си хвърчаха:

четири големи дропли, великолепни,

и седем малки, степни,

яребици сиви — двадесет и шест,

тридесет и две червени,

шестнадесет фазана,

девет бекаса,

чапли — деветнадесет

и тридесет и два диви гълъба,

а с краката си уби десетина зайчета и зайци,

достатъчно големи да не влязат във капана,

осемнадесет чифтосани „овчарчета“,

петнадесет глиганчета,

два борсука

и три лисици едри.

После с дръжката на големия си нож чукна сръндака по главата, метна го на рамото си, с ръка повлече зайци, птици и глигани и като се приближи към нас на такова разстояние, отдето можеше да го чуем, извика:

— Панюрж, приятелю! Оцет! Оцет!

Добрият Панюрж трепна в уплахата си за Карпалим и веднага нареди да намерят оцет, но скоро догади, че тук мирише на заек и наистина миг след това вече показваше на Пантагрюел Карпалим, който се задаваше със сръндака на рамо и със сума ти зайци, увиснали на пояса му.

Без много да се мае, Епистемон издяла в името на деветтях музи девет дървени шиша, Евстен одра и изкорми дивеча, а с две от седлата на злополучните рицари Панюрж стъкми нещо като огнище, после обявиха пленника за готвач и той им изпече дивеча на същия огън, на който вчера изгоряха рицарите.

И елате да видите после как се яде! А който не ще, дявол да го дере!

Накрая Пантагрюел каза:

— Както сме зачаткали с ченетата си, ако всеки от вас имаше с божата воля по два чифта звънци под брадата си, а аз — големите камбани на ренския, поатиерския, туренския и камберейския часовник, да видите какъв концерт щяхме да изнесем!

— Я по-добре — намеси се Панюрж — да поговорим за нашата си работа, за това как да се справим с неприятеля.

— Ти си прав забеляза Пантагрюел и се обърна към пленника: — Приятелю мой, кажи ни сега истината и пази се да не изречеш лъжовна дума, ако не искаш жив да те одера, зер хубаво да помниш — аз гълтам живи деца! Разкажи ни всичко каквото знаеш за разположението, броя и силата на вашата войска.

И ето как отговори пленникът на това:

— Господарю, вие искате да ви кажа истината, тогава слушайте: в нашата войска има триста страшни великани, всички в каменни ризници, е, наистина, не са чак толкова големи като вас, с изключение на един, който ги командува, на име Върколак, и когото обличат с доспехи от циклоповите наковални; сто шейсет и три хиляди пехотинци, все яки и силни мъже, облечени всички в таласъмски кожи; единайсет хиляди и четиристотин бронирани войници, три хиляди и шестстотин двойни оръдия и без чет топове; деветдесет и четири хиляди пехотинци и сто и петдесет хиляди кокони, хубави като богини…

— Ето нещо за мен — забеляза Панюрж.

— Между тях има амазонки, има и от Лион, Париж, Турен, Анжу, Поату, намират се и нормандки, и немкини — с една дума, представителки на всички народи и на всички езици.

— Добре — рече Пантагрюел, — а кралят при войската ли си е?

— При войската си е, господарю — отвърна пленникът, — сам, собственолично си е при нея, и ние си му казваме Анарх, крал на дипсодите, което ще рече „хора жадни“, защото по-жадни и по-ненаситни от нас никъде няма да видите, а палатката му вардят великани.

— Достатъчно — каза Пантагрюел. — Е, какво ще речете, чеда мои, готови ли сте да тръгнете с мен?

И ето как отговори на тези думи Панюрж:

— Бог да порази тогова, който ви остави! Аз вече намислих как да насека всички като прасета, така че никой да не се изплъзне целичък, но едно ме тревожи.

— Какво? — запита Пантагрюел.

— Чудя се — отвърна Панюрж — как да претупам в един следобед толкоз хубавици, без да ми се изплъзне ни една, преди да й се наситя.

— Ха, ха, ха! — разсмя се Пантагрюел. А Карпалим каза:

— Я го гледай ти, дяволът му неден! Аз пък ще се полюбя само с една!

— А какво да река аз — намеси се Евстен, — като я карам на сухо, откак сме напуснали Руан, а стрелка като стрелка ли е — скача на десет, на единайсет часа, че и повече и сега се е опънала и е твърда като сто дяволи!

— Е, добре — отсече Панюрж, — на теб ще дадем най-тлъстичките и най-угоеничките.

— Как — обади се Епистемон, — вие пирувате, вие се любите, а другите трева да пасат. За такъв глупак ли ме смятате? Тук ще действуваме по военния закон: Qui potest capere capiat![1]

— Остави тоз закон — възрази Панюрж, — ами я си вържи магарето и започни да се стягаш като всички.

И благодушният Пантагрюел се смееше с тях, а после им каза:

— Боя се, че си правите сметката без кръчмаря. И току-виж, желанието ви да се любите изчезнало, преди още да мръкне, и пики и копия се обърнат срещу вас.

— Баста! — викна Епистемон. — Аз ще ви ги предам готови за печене, за готвене или за фрикасе, а може и да ги смелете. Те не са чак толкова много, колкото войниците на Ксеркс — триста хиляди, ако вярваме на Херодот и Помпони Трог, и при все това Темистокъл с шепа хора ги разгроми. Така че, за бога, не се тревожете!

— Пусто да остане! — прокле Панюрж. — Сам аз със своя копчелък ще смотам всички мъже, а свети Пълнидупков, който се мъдри ето тук, ще остърже всички жени.

— Напред, чеда мои — рече Пантагрюел, — да вървим!

[1] Който може да лови, нека лови! (лат.) — Б.пр. ↑

Глава XXVII
Как Пантагрюел издигна трофеен стълб за увековечаване на техния подвиг, а Панюрж — друг, за слава на зайците, как от ветровете на Пантагрюел се народиха малки мъже, а като пуфкаше — малки жени и как Панюрж строши дебела тояга, поставена върху два стакана

— Преди да тръгнем на път — заяви Пантагрюел, — аз бих искал в памет на току-що извършения от вас подвиг да издигна тук хубав трофеен стълб.

При тези думи всички с радост и песни издигнаха висок стълб, на който окачиха: седло, юлар с пера, стремена, шпори, ризници, стоманени доспехи, секира, меч, желязна ръкавица, боздуган, наколенници, огърлица — с една дума, всичко необходимо за триумфална арка или трофеен стълб.

А после, за да се запомни завинаги този подвиг, Пантагрюел написа следната победна песен:

Тук четирима войни се сражаваха

и всеки бе в ума си уверен,

те като Сципиона побеждаваха

не с меча, а с духа си устремен.

И взеха много врагове във плен —

шестстотин и петнадесет пирати.

Светът от сила не е застрашен,

от умните той винаги си пати.

Това е повсеместно

и всекиму известно,

победата е дар

и идва много лесно,

тъй мъдро и чудесно

от бога господар.

Тя има вечно свой избраник драг

и само него с лаври увенчава.

Боецът, който е със бога благ,

в живота с вярата си побеждава.

Докато Пантагрюел съчиняваше това стихотворение, Панюрж закачи на висок кол първо рогата, кожата и десния преден крак на пръч, после ушите на три заека, гърба на питомен заек, челюстите на друг — див, — крилцата на малка дропла, крачетата на четири гълъба, шише с оцет, рога, в който си държаха солта, и накрая дървен ръжен, шиш, стар продупчен котел, оканица, глинена солница и бовезки стакан.

И подражавайки на горните стихове, написа следното:

Тук четири пиячи се разпяваха

и всеки бе така развеселен,

с бъчонки и бутилки се сражаваха,

че даже Бакхус беше възхитен.

Със заешко бе всеки нагостен

и със стомаха май че прекалиха

със много сол, оцет, пипер и хрен,

но с дума за това не възразиха.

Това е интересно

и важно и уместно

човек да разбере,

че на стомаха с пресно

месо не му е лесно,

помнете туй добре.

Без винце обеда не ни е драг,

но има ли го, мъката минава

и заека с подправки ни е благ —

гощавката неповторима става.

Накрая Пантагрюел каза:

— Да тръгваме, чеда мои; чини ми се, че прекалихме с това ядене и пиене, а добър боец рядко бива оня, който в тези неща няма мяра. Няма по-хубава сянка от сянката на знаме, по-хубава пара от парата на запотен кон и по-хубав звън от звъна на доспехи.

При тези думи Епистемон се усмихна и каза:

— Няма по-хубава сянка от сянката на кухня, по-хубава пара от парата на млин и по-хубав звън от звъна на стакан.

На това Панюрж на свой ред отвърна така:

— Няма по-хубава сянка от сянката на балдахин, по-хубава пара от парата на женска ненка и по-хубав звън от звъна на мъжки доспехи.

Като каза така, Панюрж стана, пръцна, подскочи, подсвирна, а после весело и гръмко извика:

— Да живее Пантагрюел!

За да не остане назад, и Пантагрюел стори същото, но от звука, който издаде, земята се затресе на девет мили и ведно с вонящия въздух от него наизскочиха повече от петдесет хиляди мънички човечета — джуджета и уроди, а като пуфна — пъкнаха други петдесет хиляди малки, хилави женички, каквито може да видите навсякъде: на дължина те са колкото кравешка опашка, а на ширина — не по-големи от лимузинска ряпа.

— Виж ти, виж — учуди се Панюрж, — толкова плодовити ли са вашите ветрове? Ей богу, ето ни хубави пръд… и хубави пуф… Я да ги оженим, пък току-виж, че народили конски мухи…

А Пантагрюел точно така и направи: нарече ги пигмеи и ги изпрати да живеят на близкия остров, дето оттогава насам силно са се размножили; жеравите водят с тях постоянна война, ала те се отбраняват мъжки, защото тези човешки отрепки (в Шотландия ги наричат „черни мангъри“) са крайно избухливи, физиологическата причина на което трябва да се търси в обстоятелството, че сърцето у тях се намира до самото задно черво.

Междувременно Панюрж взе два еднакви по големина стакана, напълни ги догоре с вода, постави всеки от тях на отделна скамейка на разстояние пет фута една от друга, взе пет и половина фута дълга тояга и я положи върху двата стакана така, че краищата й докосваха само ръбовете им.

После грабна здрав кол и каза на Пантагрюел и на останалите:

— Вижте сега, господа, как леко ще спечелим победа над нашите врагове: и както ще ви строша дървото, без да счупя чашите, без да ги пукна и което е по-важно, без да разлея капчица вода от тях, така ще строшим главите на дипсодите, без да падне косъм от нашите и без каквито и да било загуби за нас. Но за да не смятате, че тук има магия, ето — рече той, като се обърна към Епистемон, — вземете този кол и ударете с всички сили тоягата по средата.

Епистемон замахна с кола и тоягата се прекърши на две равни половини, при което от чашите не се изля ни капчица вода.

Накрая Панюрж каза:

— Зная и друго… Но сега да вървим и от нищо се не бойте!

Глава XXVIII
По какъв необикновен начин Пантагрюел победи дипсодите и великаните

След всички тези разговори Пантагрюел повика пленника и го освободи, като му каза:

— Върни се в лагера си при своя крал, разкажи му каквото си видял и го предупреди, че утре към обяд ще бъда негов гост: когато нашите галери пристигнат, а това ще стане най-късно утре сутринта, аз с моите милион и осемстотин хиляди войници и седем хиляди великани, всички по-големи от мен, ще му докажа колко безразсъдно и неразумно е постъпил, като е нападнал държавата ни.

Че му идват подкрепления по море — това Пантагрюел го бе измислил и вие разбирате защо.

Но пленникът му отвърна, че оттук нататък се счита за верен негов роб, че предпочита никога да не се завърне в своя лагер и че е готов да се сражава с Пантагрюел срещу своите, стига само той да е съгласен.

Пантагрюел обаче не се съгласи и рече на пленника тозчас да тръгне и отиде там, където му бе наредил; даде му кутия със сок от млечка и зрънца от бясно дърво, стрити с ракия, и заповяда да я отнесе на краля и да му каже, че ако той е способен да изяде само унция от този компот, без да пие, може спокойно да влезе в единоборство с Пантагрюел.

Тук пленникът отново поклати глава, простря ръце към него и го помоли сега, в часа на битката, да го пощади.

Но Пантагрюел му каза така:

— Съобщи на краля каквото ти наредих, а после възложи всичките си надежди на бога и той няма да те остави. Ето, аз съм могъщ, както виждаш, и войски имам без чет и все пак не се надявам ни на силите си, ни на ловкостта си, а се уповавам само на бога, моя закрилник, тъй като той не изоставя никога ония, които отправят всички свои надежди и помисли към него.

След тези думи пленникът помоли Пантагрюел да бъде великодушен и му попска умерен откуп.

А Пантагрюел му каза, че неговата цел е не да граби и заробва хората, а, напротив, да ги обогатява и да им възвръща свободата.

— Иди си сега с бога напред — рече той — и избягвай да се събираш с лоши хора, та да не тръгне злото подир теб.

Когато пленникът си отиде, Пантагрюел каза на своите хора така:

— Чеда мои, аз съобщих на този пленник, че ни пристигат подкрепления по море, и му дадох да разбере, че ще ги нападнем не по-рано от утре към обяд, та опасявайки се от голямо нашествие, още тази нощ да започнат да се укрепяват и приведат целия лагер в боева готовност за утрешния ден; а моето истинско намерение е да ги ударим в първия им сън.

Но да оставим Пантагрюел с неговите следовници и да поговорим за крал Анарх и неговата войска.

И тъй, пленникът пристигна в лагера си, яви се пред краля и му разказа как дошъл нечуван и невиждан великан, на име Пантагрюел, който разгромил и изгорил шестстотин петдесет и девет рицари и само той единствен се спасил, за да уведоми за станалото краля, и как този великан заповядал да му съобщи, че утре на обяд ще пирува на негова земя, тъй като тогава възнамерявал да го нападне.

После му предаде кутията с компота. Едва глътнал лъжичка, кралят усети такъв огън в гърлото си, придружен с възпаление на мъжеца, че езикът му се обели и каквито и церове да му предлагаха, нищо не помагаше и още не снел чашата от устата си, езикът му отново пламваше, та най-после се наложи непрекъснато да му наливат в гърлото вино с фуния.

Като видяха това, неговите военачалници, паши и телохранители решиха на свой ред да опитат компота, за да се уверят дали наистина възбужда такава жажда, ала и с тях се случи същото. И всички се изпонапиха така, че из целия лагер тръгна слух, че пленникът се върнал, че утре до обяд ще бъдат нападнати и че всички, воглаве с краля, се готвят за боя, и пак продължаваха да пият.

А след тях и цялата войска се насвятка така, че всички до един се изтъркаляха из лагера като прасета и заспаха.

А сега да се върнем при добрия Пантагрюел и да разкажем как постъпи той при така сложилите се обстоятелства.

Тръгвайки от мястото, дето бе издигнал трофейния стълб, Пантагрюел грабна корабната мачта вместо тояга, струпа върху марса двеста трийсет и седем бурета бяло анжуйско винце, останало още от Руан, завърза за пояса си голям кюп със сол, който носеше тъй леко, както ландкнехтските жени носят кошничките си, и тръгна на път със своите другари.

Когато стигнаха недалеч от неприятелския лагер, Панюрж неочаквано каза:

— Господарю, искате ли да сторите добро дело? Подайте бялото винце от марса и всички дружно да си го изпием по бретонски.

Пантагрюел на драго сърце се съгласи и всички пиха с такава наслада, че от двеста трийсет и седем бурета не остана нито капка, ако не се смята коженото мехче, което Панюрж успя да напълни за запас (той наричаше това мехче своето Vade mecum[1]), и утайката на дъното, използувана после като оцет.

Когато най-подир туриха край на туй пиене, Панюрж даде на Пантагрюел да изгълта някаква дяволска смес от литонтрипон, нефрокатартикон, сладко от дюли с испанска муха и други пикочогонни средства.

Накрая Пантагрюел каза на Карпалим:

— Идете в града, плъзнете като плъх по стената, което вие отлично умеете, и кажете на гражданите тозчас да излязат и с всички сили да се нахвърлят срещу врага; сторите ли това, вземете една запалена главня и подпалете всички палатки и шатри в лагера; после изревете до бога с вашето голямо гърло и… дим да ви няма.

— Да, но няма ли да е добре, ако отгоре на това очукам и всичките им оръдия? — запита Карпалим.

— Не, не — възрази Пантагрюел, — но запалете барутните им складове.

Покорен, Карпалим тръгна, без да се мае, изпълни до едно поръченията на Пантагрюел и всички воини, намиращи се в града, изскочиха навън.

Когато палеше палатки и шатри, Карпалим пристъпваше между телата на неприятелите така леко, че никой не се пробуди и всички продължаваха да спят дълбоко и да хъркат. Промъкна се и до артилерията и възпламени всички муниции, но тук само дето не загина мърцина: огънят избухна тъй внезапно, че горкият Карпалим едва не изгоря и щеше да се изпече като прасенце, ако благодарение на невероятната си ловкост не излетя като изстрелян с арбалет.

Когато прерипна през окопите и се озова в безопасност, Карпалим изрева така страшно, сякаш всички дяволи бяха побеснели. Този кански рев събуди враговете, но знаете ли как? — съвсем замаяни, тоест като събудени от първата камбана на утринната служба, която в Люсонския край наричат „чесало за задника“.

В това време Пантагрюел започна да разсипва солта от големия кюп и тъй като враговете спяха с отворени уста, посоли гърлата им така, че нещастниците започнаха да кашлят като лисици и да викат: „А, Пантагрюел, червата ни изпогори!“

Ала тук се случи нещо неочаквано: дали от билките, които Панюрж му беше дал, или бог знае от що, но на Пантагрюел изведнъж се припика и той така обилно ороси противниковия стан, че изподави всичко живо в него; и как да не се издавят в този същински потоп, залял земята на десет мили в кръг, а в историята се казва, че ако голямата кобила на баща му се бе оказала тук и също се бе изпикала, потопът щял да бъде по-ужасен от потопа по времето на Девкалион, защото колчем пъти кобилата си пускала водата, образувала се река, по-голяма от Рона и даже от Дунава.

Като видяха това, наизлезлите от града, казаха:

— Всички до един са жестоко избити. Вижте колко кръв се е проляла!

Но те се лъжеха — при червеникавата светлина на горящите шатри и бледото сияние на луната те бяха взели шурката на Пантагрюел за кръв.

Когато най-после враговете се пробудиха и видяха, от една страна, пожара в лагера, от друга — наводнението и пикочопотопа, объркаха се като петел в кълчища и не знаеха какво да кажат, ни какво да сторят. Някои си помислиха, че е настъпил краят на света и Страшният съд и че сега всичко ще отиде под огън, а други — че ги преследват Нептун, Протей, Тритон и други морски божества и че всъщност това е солена морска вода.

О, кой би могъл да разкаже сега как се бори Пантагрюел срещу тристате великани? О, моя Музо, о, Калиопа, о, Талия, вдъхнови ме, окрили духа ми, кажи ми как да найда думи, за да опиша тази ужасна битка! Ето къде е гордиевият възел, ето капана, ето непреодолимата трудност!

А, как не мога да намеря сега чаша хубаво винце, каквото сигурно са пили онези, които ще четат тази тъй правдива история!

[1] Върви с мен (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXIX
Как Пантагрюел разби тристате великани, облечени в каменни ризници, и техния водач върколак

Като видяха целия лагер наводнен, великаните взеха на рамене своя крал Анарх и внимателно го изнесоха от крепостта, както някога Еней изнесе баща си Анхиз от пламъците на Троя.

Панюрж ги забеляза и рече на Пантагрюел:

— Господарю, великаните идват. Чукнете ги по главите с вашата мачта, но здравата, както се полага по всички правила на старата фехтовка, защото сега е моментът да си покаже човек храбростта, пък и ние няма да ви оставим и бъдете сигурен, че ще изпобия сума ти народ от тях. Е, какво? И Давид уби Голиат без мъка, а и този дебел пройдоха Евстен, силен колкото четири бивола, не се шегува. По-смело и удряйте където ви попадне.

На тези думи Пантагрюел отвърна така:

— Смелост имам аз за повече от петдесет франка, Но не е там работата — Херкулес никога не се биеше на две страни.

— Да се скапе макар този Херкулес — прокълна по навик Панюрж. — С него ли ще се сравнявате? Ей богу, та вие имате повече сила в зъбите и повече ум в задника, отколкото той в цялото тяло и в душата си. Човек струва толкова, колкото сам се оценява.

Докато си говореха така, ето че се зададе Върколака с всички свои великани и щом съгледа Пантагрюел сам, тутакси взе безразсъдното и лудо решение да убие бедния човек и се обърна към своите събратя великани така:

— Ей вие, разбойници недни! Кълна се в Мохамед, че ще ви смажа като псета, ако някой от вас посмее да нападне тези никакъвци. Аз искам да се бия сам, а вие ще гледате и ще чакате.

След тези думи всички великани, воглаве с водача си, се оттеглиха към бутилките. Следван от приятелите си, и Панюрж стори същото, като свиваше врат и пръсти и се правеше на болен от срамната болест, а после с хриплив глас каза:

— Аман заман, ние с вас не воюваме. Нека седнем на трапезата ви, докато нашите господари се бият.

Кралят и великаните на драго сърце се съгласиха и им дадоха да си похапнат. А Панюрж хем си хапваше, хем им разказваше басните на Турпин[1], житието на свети Никола и приказката за щъркела.

Между това Върколака се отправи към Пантагрюел с боздуган от халибска стомана[2], тежък девет хиляди и седемстотин квинтала и два квартерона[3], с тринайсет елмазени остриета на върха, най-малкото от които беше колкото най-голямата камбана на „Парижката Света Богородица“, е, може и да е било малко по-тънко, да речем, с един нокът или най-много колкото гръбчето на тия ножчета, наричани ухорезачи[4], но във всеки случай, за да не ви излъжа — малко по-дебело или малко по-тънко, а отгоре на това този боздуган беше омагьосан така, че нищо не можеше да го строши, напротив, той трошеше всичко, до което се докоснеше.

И когато, разярен и страшен, великанът започна да настъпва, Пантагрюел вдигна очи към небето и от все сърце изрече тези изповедни думи:

— Боже господи, ти, който всякога си бил мой закрилник и спасител, ти виждаш в каква беда съм сега. Аз дойдох тук, воден от естествен дълг, тъй като сам ти си повелил да отбраняваме и защищаваме себе си, жените, децата, родината и семейството си — с една дума, всичко освен това, което е твое, тоест вярата; ти искаш да имаш за помощници само хора с католическо вероизповедание и верни на твоето учение и си ни запретил всяко оръжие и всяка защита, защото си всемогъщ, а когато се касае до твоето дело, до твоята правда, ти се защищаваш така добре, че по-добре е невъзможно да се желае — ти, който притежаваш хиляда хиляди стотици милиони ангели, най-малкият от които може да изтреби целия човешки род и да обърне небето и земята по твоя воля, както някога стори в стана на Сенахериб[5]. Та ако сега ти е угодно да ми дойдеш на помощ, тъй като на теб единствен възлагам и надежди, и упование, аз ти обещавам, че във всички земи, както в Утопия, така и в други страни, които е съдено да владея и управлявам, ще изисквам да проповядват твоето свято Евангелие така, че то да блесне във всичката си чистота, простота и истинност, та да секнат в моите земи злотворствата и грешните помисли на куп неверници и лъжепророци, отровили чрез човешките си нововъведения и извращения целия свят.

Тогава от небето се разнесе глас: „Hoc fac vinces!“, което ще рече: „Прави така и ще победиш!“[6]

В този миг, като видя Върколака да настъпва към него със зинала уста, Пантагрюел смело се хвърли напред и надявайки се с диви викове да го сплаши, както някога учели лакедемонците, с всички сили изрева:

— Смърт за тебе, куче, смърт!

После от кюпа, който висеше на пояса му, награби повече от осемнайсет бурета и едно канче сол и напълни с нея и гърлото, и устата, и очите, и носа на Върколака.

Побеснял от ярост, Върколака замахна с боздугана, опитвайки се да разцепи черепа на Пантагрюел. Ала Пантагрюел бе ловък, очите му бяха зорки, нозете бързи. Той отстъпи назад с левия крак и за щастие боздуганът се стовари не върху него, а върху кюпа, който се разби на четири хиляди осемдесет и шест парчета и солта се разсипа на земята.

Тук Пантагрюел запретна ръкави, подхвана като секира мачтата, стовари дебелия й край в гърдите на великана и като мръдна наляво, здраво го халоса между врата и бронята. После с десния крак пристъпи напред и с другия край на мачтата го бодна силно в слабините; при този удар марсът се разби така, че от трите или четири бъчонки, които все още стояха на мястото си, потече вино, а Върколака си помисли, че Пантагрюел е пробил пикочния му мехур и че сега му изтича урината.

Пантагрюел не беше доволен от стореното дотук и искаше да удвои ударите си, но Върколака вдигна боздугана, полетя напред и със страшна сила замахна към него. И ако бог не беше помогнал на добрия Пантагрюел, великанът щеше да го разсече от темето до далака, ала Пантагрюел отскочи наляво и боздуганът се заби на повече от седемдесет и три крачки в някаква огромна скала, отгдето към небето се издигна огнен стълб, равен по своя обхват на повече от девет хиляди и шест бурета.

Виждайки, че Върколака закъсня да изтегли забития в скалата боздуган, Пантагрюел налетя върху него и а-а да му снеме главата от плещите, но за беда неговата мачта докосна Върколаковия боздуган, а този боздуган, както вече казахме, беше омагьосан.

И неизбежното стана: мачтата се прекърши точно на три пръста от мястото, дето я държеше Пантагрюел, и по-смаян от леяр при вида на строшените под калъпа камбани, горкият човек високо проплака:

— Ей, Панюрж, къде си?

Дочул вика му, Панюрж скочи и каза на краля и неговите великани:

— За бога, та те ще се изтрепят, ако не ги разделим!

Ала великаните не искаха и да знаят и продължаваха да се веселят като на сватба.

Карпалим се опита да стане и да изтича в помощ на своя господар, но един от великаните го спря:

— Кълна се в Голфарин[7], внука на Мохамед, че ако мръднеш оттук, тоз миг ще те напъхам в задника си вместо свещичка. Тъкмо сега имам запек и скърцам със зъби, когато ходя по нужда.

Останал без оръжие, Пантагрюел грабна прекършената мачта и заблъска с нея великана дето и както свари, но великана го болеше толкова, колкото я боли наковалнята, когато я чукате с пръст.

А Върколака тегли, тегли и най-подир изтегли боздугана и започна да го размахва над Пантагрюел, но Пантагрюел не стоеше на едно място и ловко избягваше неговите удари; когато Върколака изрева: „Нещастнико, сега ще те направя на кайма, та повече да не мориш от жажда бедните хора!“, Пантагрюел така силно го ритна в корема, че оня рухна на земята и вирна крака нагоре, а Пантагрюел го повлече по задника и го влачи на такова разстояние, каквото може да премине излетялата от лъка стрела.

— Мохамед, Мохамед, Мохамед! — викаше Върколака и от гърлото му рукна кръв.

Този вик стресна великаните и те хукнаха да помогнат на господаря си, ала Панюрж ги спря:

— Не отивайте, господа, послушайте ме, нашият господар е луд и удря където завърне, без да мисли. Току-виж, халосал и вас!

Но великаните видяха, че Пантагрюел остана без оръжие, и не послушаха Панюрж.

Усетил да се приближават, Пантагрюел грабна Върколака за краката, издигна го над главата си вместо пика и използувайки доспехите му като наковалня, заблъска с тях великаните и зачука каменните им ризници така, сякаш дялаше камъни, а ако някой се изпречеше пред него, мигом го гътваше на земята; шумът от разбиването на тези каменни доспехи беше толкова ужасен, че ми припомни деня, когато голямата маслена кула Света Стефания[8] в Бурж се разтопи на слънцето. Но вие не мислете, че в това време Панюрж, Карпалим и Евстен стояха със скръстени ръце — те си знаеха работата и един след друг изпращаха на оня свят повалените на земята.

Уверявам ви, че никой не можа да избяга. Пантагрюел приличаше на косач, който със своята коса (тоест Върколака) косеше в ливадата трева (тоест великаните). При тази коситба Върколака предаде богу дух. Това се случи, когато Пантагрюел прасна с него великана на име Рифландуй, покрит с броня от пясъчник, къс от която чисто и просто отсече главата на Епистемон (останалите великани носеха леки доспехи, кой от туфа, кой от шифер).

Накрая, като видя всички врагове избити, Пантагрюел грабна трупа на Върколака и с невиждана сила го запрати право в града, и падна Върколака насред главния площад, пльосна се по корем като жаба, та смаза опърлен котарак, мокра котка, оскубана патица и впрегната гъска.

[1] Прочутата хроника на Турпин, Реймски архиепископ, съвременник и сподвижник на Карл Велики. ↑

[2] … халибска стомана… — Халиби, древно причерноморско племе. Халибската стомана се ценяла високо от гърци и римляни. ↑

[3] Квартерон — четвърт фунт. ↑

[4] … ножчета, наричани ухорезачи… — тоест ножчето, с което палачът отрязвал ушите на престъпниците. ↑

[5] … в стана на Сенахериб. — В Библията се разказва, че ангел божи умъртвил за една нощ сто осемдесет и пет хиляди войници на асирийския цар Сенахериб. ↑

[6] „Прави така и ще победиш!“ — Християнско предание гласи, че в навечерието на сражение римският император Константин Велики (IV в.) видял в небето кръст с надпис: „С него ще победиш“. ↑

[7] Голфарин — от goinfre — лакомец (фр.). ↑

[8] … голямата маслена кула Света Стефания… — тоест издигната от доходите, събрани чрез продаване на миряните разрешения да ядат масло по време на пости. ↑

Глава XXX
Как Панюрж изкусно излекува Епистемон, останал без глава, и какво разказа излекуваният за дяволите и душите, обречени на вечни мъки

След окончателния разгром на великаните Пантагрюел се приближи към мястото, дето бяха наредени бутилките, извика хората си и всички се представиха пред него здрави и читави, с изключение на Евстен, комуто един от великаните бе поиздраскал лицето, когато Евстен му прерязваше гърлото, и Епистемон, неявил се въобще, от което Пантагрюел така се опечали, че даже поиска да посегне на живота си, ала Панюрж му каза:

— Разбирам болката ви, господарю, но почакайте малко, ще отидем да го подирим между мъртъвците и ще разберем как стои работата.

Тръгнаха да го търсят. Търсиха, търсиха и най-после го намериха, изпружил се от мъртъв по-мъртъв, с глава в ръцете, цялата потънала в кръв.

— О, жестока смърт — проплака тогава Евстен, — ти ни отне най-добрия от хората!

Тези думи изпълниха сърцето на Пантагрюел с мъка, каквато светът не беше виждал дотогава, и той стана и рече на Панюрж:

— О, приятелю мой, лъжовно излезе предсказанието на вашите два стакана и тоягата ви!

А Панюрж отвърна така:

— Не плачете, чеда мои, той все още е топъл и аз ще ви го излекувам и ще ви го върна по-здрав от преди.

Като каза това, Панюрж взе в ръце Епистемоновата глава и за да я запази от вятъра, я положи точно върху копчелъка си. Евстен и Карпалим понесоха тялото му към мястото, дето неотдавна се бяха веселили, но не с надеждата да го видят оживял, а само за да го покажат на Пантагрюел. Панюрж и сега ги насърчи, като каза:

— Главата ми снемете, ако не го излекувам (такъв облог, между нас казано, правят само лудите, но както и да е); престанете да плачете и елате да ми помогнете.

И тъй, той почисти много внимателно с хубаво бяло вино врата, а после и главата, посипа ги с диадермически прах, какъвто всякога се намираше в джобовете му, намаза ги с някаква мас и за да не остане Епистемон с крива шия — а той мразеше до смърт такива правени-недоправени хора, — постави главата към туловището така, че да се срещнат вена с вена, нерв с нерв, сухожилие със сухожилие. Като свърши тази работа, взе игла и конец, приши главата с петнайсет-шестнайсет бода, за да не падне отново, и намаза шевовете с мехлем, който той наричаше възкресителен.

И наистина, Епистемон отведнъж въздъхна, после отвори очи, прозя се, кихна и най-после с все сила пръдна.

Тук Панюрж рече:

— Сега вече със сигурност мога да ви кажа, че е излекуван.

И подаде на Епистемон чаша много силно бяло винце със сладък, препечен сухар.

Ето как изкусно бе излекуван Епистемон, като не се счита, разбира се, това, че в продължение на повече от три седмици беше прегракнал, а после прихвана и една суха кашлица, но и тя мина с туй-онуй и най-паче с повечко винце.

И тогава той започна да разказва как се бил видял с дяволите, как приятелски си побъбрил с Луцифер и как богато си хапнал в ада, а така също и в Елисейските полета и пред всички твърдеше, че дяволите са добри момчета. Когато стана дума за грешниците, той изказа съжаление, че Панюрж поизбързал да го върне към живота.

— Защото — рече той — аз се забавлявах в ада нелошо, уверявам ви!

— Що думаш? — зяпна в почуда Пантагрюел.

— Там не се държат с тях така зле, както вие си представяте — каза Епистемон, — само дето общественото им положение е малко променено. Аз например видях как Александър Велики кърпи стари панталони — с това той криво-ляво си изкарва хляба. Видях

Ксеркс да продава на улицата горчица,

Ромул — сол,

Нума — гвоздеи.

Видях Тарквиний — хамалин,

Пизон — селяндурин,

Сула — лодкар,

Кир — кравар,

Темистокъл — стъклар,

Епаминонд — продавач на огледала,

Брут и Касий — земемери,

Демостен — лозар,

Цицерон — огняр,

Фабий — нанизвач на броеници,

Артаксеркс — въжар,

Еней — мелничар,

Ахил — окраставял,

Агамемнон станал блюдолизец,

Одисей — косач,

Нестор — миньор,

Дарий — кенефчия,

Анк Марций — калафатник,

Камил — майстор на дървени обуща,

Марцел лющи боб,

Друз чупи бадеми,

Сципион Африкански търгува с оцет,

Аздрубал — с фенери,

Анибал — с яйца,

Приам бе вехтошар,

Ланселот, Рицар на Езерото, дереше умрели коне.

Всички рицари на Кръглата маса бяха жалки надничари и опъваха греблата, когато господа дяволите искаха да се разходят с лодка по реките Коцит, Флегетон, Стикс, Ахерон и Лета, с една дума, те бяха нещо като лионски лодкари или като венециански гондолиери, с тази само разлика, че за всяко плаване получаваха по едно чукване по носа, а вечер — късче плесенясал хляб.

Траян лови жаби,

Антоний е слуга,

Комод — бижутер,

Пертинакс брули орехи,

Лукул е готвач,

Юстиниан — търговец на играчки,

Хектор — помощник-готвач,

Парис — жалък дрипльо,

Ахил събира сено,

Камбиз е мулетар,

Артаксеркс — калайджия,

Нерон е гъдулар, а Фиерабрас — негов слуга и го подлага на какви ли не мъки и унижения: храни го с черен хляб и го пои с прокиснало вино, а за себе си запазва най-хубавото.

Юлий Цезар и Помпей насмоляват кораби,

Валентин и Орсон са теляци при баните в ада и свалят козметичните маски на дамите,

Жиглан и Говен са свинари,

Жофроа, Големия зъб, търгува със сухи съчки за подпалване на огън,

Готфрид Булонски се занимава с дърворезба,

Язон е епитроп,

дон Педро Кастилски — носач на реликви,

Моргант — пивовар

Хуан Бордоски — майстор-бъчвар,

Пир — мияч на кухненски съдове,

Антиох — коминочистач,

Ромул — кърпач на стари обувки,

Октавиан — писарушка,

Нерва — коняр,

Папа Юлий продава по улиците бухтички и вече не носи проклетата си брада,

Жан Парижки лъска обуща,

Артур Бретонски чисти от петна шапки,

Персфоре[1] е носач,

папа Бонифаций Осми калайдисва тенджери,

папа Николай Трети е книжар,

папа Александър лови плъхове,

папа Сикст лекува срамната болест.

— Как! — учуди се Пантагрюел. — Боледуват ли там от срамната болест?

— Разбира се — увери го Епистемон, — никъде не съм виждал толкова болни — повече от сто милиона. Работата е такава — който не е боледувал от срамната болест в този свят, боледува в другия.

— Дявол го взел, значи, за оня свят да съм си спокоен — отдъхна си Панюрж, — щом на този още не мога да се отърва от нея…

Ожие Датчанина почиства брони, цар Тигран поправя покриви,

Гален Възстановителя[2] лови къртици,

четирите сина на Емон вадят зъби,

папа Каликст бръсне потайните местенца,

папа Урбан е бояджия,

Мелюзина[3] — миячка на съдове,

Матабрюна — перачка,

Клеопатра — продава лук,

Елена — настанява на работа слугини,

Семирамида чисти въшки,

Дидона продава гъби,

Пентезилея е продавачка на кресон,

Лукреция — медицинска сестра,

Хортензия — шивачка,

Ливия чисти от ръжда прибори.

Накъсо казано, важните господа от този свят едва свързват двата края в другия. И обратно, разните му там философи и прочие сиромаси на земята в ада си живеят като същински сеньори.

Видях как Диоген, в пурпурна тога и със скиптър в десницата, хокаше Александър Велики и го налагаше с тояга, защото не му закърпил панталоните като хората. Видях още как Епиктет, облечен по френска мода, седеше под кичесто дърво, заобиколен от девойки, и се веселеше, пиеше, танцуваше — с една дума, забавляваше се човекът, а до него и край него пари, колкото щеш. Над асмата като негов девиз бяха написани следните стихове:

Подскачай, смей се и лудувай,

пий свойто вино като мед,

не се мръщи и не тъгувай

и брой парите си безчет.

Щом ме зърна, човекът най-любезно ме покани да се чукнем и аз — готово. Много се зарадва, та по този случай още по едно, че още по едно, докато и двамата се насвяткахме по богословски. В това време Кир дойде да му поиска от името на Меркурий едно дение да си купи малко лук за обяд. „Какво дение! Пара ли е то? Ето ти, проклетнико, едно екю и ставай човек!“ Кир потриваше ръце от доволство, но оголели и обосели царе като Александър Велики, Дарий и други го обраха през нощта.

Видях и Патлен, ковчежник на Радамант, когато се пазареше с папа Юлий, който продаваше на улицата сладки, и го запита: „Колко струва една дузина?“ — „Три монети“ — каза папата. „Искаш да кажеш — три тояги! Я дай сам сладките, негоднико, дай ги тук и върви за други.“ Горкият папа заплака и си отиде. Когато се представи пред господаря си и каза, че му откраднали стоката, сладкарят го наложи така, че кожата му после не ставаше и за гайда.

Видях как метр Жан Льомер[4] имитираше папата и караше всички бивши крале и папи да му целуват краката и как, надул се като пуяк, ги благославяше и казваше: „Купете си индулгенции, дрипльовци недни, купете си, евтини са. Разрешавам ви да ядете хляб и чорбица и ви позволявам да останете голтаци до края на живота си.“ И като рече това, повика Кайет и Трибуле[5] и им каза така: „Господа кардинали! Дайте им по-скоро по една вула и по един ритник в задника“, което тозчас бе сторено.

Чух как метр Франсоа Вийон запита Ксеркс: „Колко струва порция горчица?“ — „Едно дение“ — отвърна Ксеркс. Тогава Вийон му каза: „Дано малария те тръшне, негоднико. Ти ни будалкаш и надуваш цените на нашите стоки тук.“ И без да му мигне окото, взе, че препика буренцето му, както правят продавачите на горчица в Париж.

Видях и свободния стрелец от Баньоле — той е инквизитор при еретиците. Веднъж свари Персфоре, когато препикаваше някаква стена, на която бе изрисуван свети Антоновият огън. Стрелецът го обяви за еретик и сигурно щяха да го изгорят жив, ако вместо полагаемата му се стрела proficat’а и други малки доходи Морган не беше му дал като подарък девет бурета бира.

— Друг път ще ни разправяш тези весели истории — прекъсна го Пантагрюел. — Сега кажи нещо за лихварите, кажи как се държат там с тях.

— Видях ги — захвана Епистемон — да ровят в боклука и да търсят ръждясали игли и стари гвоздеи, както сте виждали да правят просяците в този свят; но и цял квинтал такава железария не струва повече от късче хляб, а и въобще тя трудно се продава. Затуй, горките, понякога и по три седмици не слагат троха в устата си, ден и нощ се трудят и все се надяват да спечелят нещо на следващия панаир. Но продължават да работят и се блъскат, забравили глад и умора в желанието си да спечелят до края на годината по някое и друго дение.

— Достатъчно — прекъсна го Пантагрюел. — А сега, чеда мои, сложете да ядем и пием. И ви казвам, че цял месец ще се веселим и ще пируваме.

И отвориха сума ти бутилки, а от походните запаси стъкмиха богата трапеза, но горкият крал Анарх от нищо не вкуси и на нищо се не зарадва. Тогава Панюрж подхвърли:

— На какъв занаят да научим господин царя, та и той да знае нещо, когато рече да се представи на дяволите в ада?

— Право думаш — забеляза Пантагрюел. — Прави каквото искаш с него, подарявам ти го.

— Покорно благодаря — отвърна Панюрж. — От подаръци аз не се отказвам, а още по-малко от вашите.

[1] Валентин и Орсон, Жиглан и Говен, Моргант, Хуан Бордоски, Жан Парижки, Артур Бретонски, Персфоре — герои на средновековни романи. ↑

[2] Ожие Датчанина, Гален Възстановителя — герои на рицарски романи. ↑

[3] Мелюзина — фея в средновековни легенди, полужена-полузмей. ↑

[4] Жан Льомер (1473–1525) — френски поет и историк, историограф на френския кралски двор. ↑

[5] Кайет и Трибуле — шутове на Людовик XII и Франц I. ↑

Глава XXXI
Как Пантагрюел влезе в столицата на амавротите и как Панюрж ожени крал Анарх и го направи продавач на зелен сос

След тази чудесна победа Пантагрюел изпрати Карпалим в амавротската столица да съобщи на жителите й, че крал Анарх е пленен и че всички врагове са разбити. Като чуха тази новина, всички граждани излязоха да го посрещнат в стройни редици, а после с подобаваща за случая тържественост и веселие го въведоха в града, накладоха из улиците хубави, буйни огньове и опънаха кръгли трапези, отрупани с всякакви ястия. Човек би казал, че се е върнало времето на Сатурн — толкова богато и пищно бе това тържество.

Но ето че Пантагрюел се изправи и пред всички каза: — Господа, желязото се кове, докато е горещо; така и ние, докато още не е изстинало желанието ни, трябва да превземем с пристъп цялото кралство на дипсодите. Аз възнамерявам да тръгна на поход рано утре, след закуска, така че които желаят да ме последват, да бъдат готови по това време. Не че се нуждая от повече бойци, за да превзема страната — аз напълно разчитам на своите сили, но виждам, че градът гъмжи от хора и че по улиците няма къде да се обърнеш. Ето защо аз искам да отведа желаещите от вас като колонисти в Дипсодия и да ви подаря цялата страна, а земята там е плодородна, въздухът здравословен, местността красива: друг такъв благодатен край няма да намерите в света — който от вас е бил там, може да потвърди това. Всеки, който иска да отиде там, нека бъде готов, както казах.

Слухът за това решение на Пантагрюел се пръсна из целия град и на другия ден на площада пред двореца се насъбраха милион осемстотин петдесет и шест хиляди и единадесет човека, без да се броят жените и децата. И всички тръгнаха право за Дипсодия в такъв стегнат строй, че напомняха чедата Израелеви, когато излязоха от Египет, за да преминат Червеното море.

Но преди да ви говоря за този поход, аз искам да ви разкажа как Панюрж постъпи с пленника си, крал Анарх. Панюрж си припомни думите на Епистемон относно това как се държат в Елисейските полета с бивши царе и богаташи и как бивши царе и богаташи си изкарват хляба с низки и срамни занаяти.

И така, един прекрасен ден Панюрж надяна на краля прост платнен елек, изпокъсан като арнаутска капа, и моряшки гащи, без обуща, за да не им развали, както той каза, вида, надяна му още синя шапчица с голямо петльово перо — не, прощавайте, доколкото си спомням, не с едно, а с две пера, и син, пропъстрен със зелено пояс и каза, че тази премяна много му прилича.

Като премени краля така, Панюрж го заведе при Пантагрюел и попита:

— Познавате ли този байно?

— Съвсем не — отвърна Пантагрюел.

— Пред вас стои истински крал; аз искам да направя от него почтен човек. Тези дяволски крале тук, на земята, са същински телета, нищо не знаят, за нищо ги не бива, само причиняват злини на нещастните си поданици, като разпалват войни заради собствените си низки прищевки. Аз искам да го изуча на занаят — ще продава зелен сос. Хайде, викай: „Купете си зелен сос!“

И клетникът се провикна.

— Ниско взе — разсърди се Панюрж и като го дръпна за ухото, настави: — Сега вземи по-високо: сол-ре-до! Така, така, дяволе неден, имаш гърло за трима и помни, че никога не си бил тъй честит, както в деня, в който престана да бъдеш крал.

Пантагрюел се забавляваше, като ги гледаше, защото смея да ви уверя, че бе човечец с най-добра душа. Та ето как стана Анарх добър продавач на зелен сос.

Не минаха два дни и Панюрж го ожени за някаква стара кримка; сам харчи по сватбата, сам плаща угощението с хубави овнешки глави, печено свинско с горчица и задушено с чесън, а на Пантагрюел изпрати пет коли с такива лакомства, които той изгълта до шушка, тъй майсторски бе приготвено всичко; и винце имаше доволно, и крушевица, и ябълково вино, а за да ги накара да танцуват, Панюрж нае някакъв сляп музикант да им свири с гъдулката си.

След гощавката отведе и двамата младоженци в двореца, представи ги на Пантагрюел и като посочи с пръст булката, рече:

— Тази повече няма да пука.

— Защо? — запита Пантагрюел.

— Защото е достатъчно нацепена — отвърна Панюрж.

— Какво значи това? — отново запита Пантагрюел.

— Не знаете ли — продължи Панюрж, — че когато пекат кестените цели, пукат като бесни и че за да не пукат, ги цепят. Та и нашата младоженка, нали си е хубаво нацепена отдолу, отсега нататък няма да пука.

Пантагрюел подари на младоженците малка къщица на тиха уличка, както и каменен хаван да си приготвят в него соса. И си заживяха двамцата в своята къщица, а Анарх стана най-усърдният продавач на зелен сос, какъвто някога е живял в Утопия; но някой ми разправяше отпосле, че жена му го биела като тъпан и горкият глупак бил толкова страхлив, че не смеел зъб да й обели.

Глава XXXII
Как Пантагрюел покри с езика си цяла армия и какво видя в устата му авторът

Когато Пантагрюел със своите пълчища влезе в земята на дипсодите, всички те до един се зарадваха и побързаха да се предадат; доброволно му донасяха ключовете на всички градове, към които той настъпваше. Едни алмиродите[1] се опъваха като магаре на мост и заявиха на Пантагрюеловите глашатаи, че ще се предадат само при най-изгодни за тях условия.

— Как! — възмути се Пантагрюел. — Че какви по-изгодни условия от това да си хапнем и пийнем? Напред! Да ги ударим, щом е тъй!

Стегнаха редиците си и настъплението започна. Но когато прекосяваха едно широко поле, те бяха изненадани от проливен дъжд. И всички започнаха да се тресат от студ и да се притискат един към друг. Тогава Пантагрюел нареди на военачалниците си да разгласят на всеослушание, че той вижда какво става над облаците, че този внезапен дъждец е само роса, и то не обилна, но че за всеки случай войската да се построи, а той ще се опита да я запази от дъжда. И всички се наредиха в бойни колони, а Пантагрюел изплези език само наполовина и ги покри с него както квачка пиленцата си.

В това време аз, който ви разказвам тези толкова правдиви истории, се бях скрил под лопушов лист, не по-малко широк от арката на Мантриблъския мост. Когато ги видях така хубаво защитени срещу дъжда, отидох да се подслоня при тях, но те бяха наблъскани като сардели в кутия, та рекох да мръдна по-нагоре и така повървях още цели две мили по езика му, докато най-после се добрах до устата.

Ала, о богове и богини, какво видях! Юпитер да ме тресне с тризъбеца си, ако лъжа! Разхождах се в устата му като в цариградската „Света София“ и в нея видях скали, високи колкото датските планини (струва ми се, това бяха зъбите му), видях обширни ливади, безкрайни гори и градове, могъщи и големи като Лион или Поатие.

Първият човек, когото срещнах там, бе някакъв байно, който садеше зелки. Зачудих се много, като го видях, и запитах:

— Приятелю мой, какво правиш тук?

— Садя зелки — отвърна той.

— Че защо и как? — запитах аз отново.

— Ах, господине — изпъшка той, — всички не могат да бъдат богати. Продавам зелки на пазара — ей там, в оня град, и така си изкарвам хляба.

— Господи Исусе! — възкликнах аз. — Та това, що виждам, е друг, нов свят!

— Разбира се — рече човекът, — само че не е нов. Разправят някои, че вън някъде имало нова земя със слънце, с луна и с какви ли не още хубави работи, но нашият свят е къде-къде по-стар.

— Добре де, приятелю — рекох аз, — ами как се казва този град, дето си продаваш зелето?

Казва се — отвърна той — Асфараг[2], жителите му са християни, хора почтени, ще ви нагостят и ще ви напоят.

И аз реших да отида там.

Не щеш ли, пътем срещнах друг байно, който опъваше мрежи за лов на гълъби, и аз го запитах:

— Приятелю, откъде се вземат тук тези гълъби?

— От другия свят, господарю — отвърна той. Тогава си представих, че когато Пантагрюел се прозява, гълъбите в полет се шмугват в гърлото му, което вземат за гълъбарник.

Та ви казвам, влязох в града, който ми се стори красив, могъщ и с климат приятен и мек, но на градската порта стражата поиска свидетелство за здравословното ми състояние; това съвсем ме обърка и аз попитах:

— Господа, има ли тук опасност от чума?

— О, сеньор — отвърнаха те, — толкова хора умират от чума по нашия край, че катафалката непрестанно шари из улиците.

— Боже справедливи — извиках аз, — а къде точно? Казаха ми, че най-вече в Ларинг и Фаринг, търговски градове, големи и богати като Руан и Кант и дето чумата дошла чрез зловонните и заразни изпарения от пропастта; от осем дни насам уморила повече от два милиона двеста и шейсет хиляди и шестнайсет човека.

Тогава аз се позамислих малко, взех под внимание това-онова и се досетих, че тези зловония излизат от стомаха на Пантагрюел, погълнал напоследък, както по-горе казахме, сума ти ястия с чесън.

Като излязох после оттук, попаднах сред някакви скали (става дума за зъбите му) и успях да се покача на една от тях, а тя се оказа най-хубавото място в света, с прекрасни площадки за игра на топка, с хубави заоблени хълмове, с просторни ливади, с обширни лозя и безчет къщички в италиански стил, пръснати из чудни поля; затуй останах тук повече от четири месеца и нека ви призная — никъде не съм си хапвал тъй вкусно, както тогава.

После се спуснах по кътниците, за да стигна до долната устна, но в голямата гора, някъде към ушите, ме обраха разбойници.

После продължих да слизам надолу и се озовах в някакво градче, името му вече забравих, но си спомням, че там ядох и пих и за живите, и за умрелите, а отгоре на това си изкарах и малко парици. А знаете ли как? — Със спане: там през деня наемат хора да спят и им плащат от пет до шест су на ден, но които хъркат силно, получават и до седем и половина су. Аз разправих на сенаторите как ме ограбиха в гората и те ми казаха, че хората тъдява наистина били разбойници и злодеи по рождение. От това заключих, че както ние си имаме земи отсам и оттатък планините, така и те си ги имат отсам и оттатък зъбите, но, разбира се, много по-добре си е отсам, защото въздухът тук е по-добър.

Тогава си помислих колко прави са ония, дето казват, че половината от света не знае как живее другата половина, защото никой още не е написал нищо за онези земи, с повече от двайсет и пет населени кралства, без да се броят пустините и моретата; ето защо по-късно аз написах голяма книга, озаглавена „История на гърлановците“. Нарекох я така, защото се касае за обитателите на гърлото на моя господар Пантагрюел.

Накрая вече поисках да се върна и като се спуснах по брадата, стъпих на раменете, а оттам скочих на земята и се озовах в краката му.

Пантагрюел ме забеляза и запита:

— Откъде идваш, Алкофрибас?

— От гърлото ви, господарю — отвърнах аз.

— А откога си там? — продължи да ме разпитва той.

— Там съм — рекох — от времето, когато вие тръгнахте срещу алмиродите.

— Че това — продължи той — ще рече повече от шест месеца. Ами какво пиеше? С какво се хранеше?

— С това, с което и вие, господарю — отговорих. — Аз вземах налог от най-вкусните късове, които минаваха през гърлото ви.

— Добре де — рече той, — ами къде ходеше по нужда?

— В гърлото ви, господарю — отвърнах аз.

— Ха-ха-ха, добър шегаджия си ти! — засмя се той. — А ние тук с божата помощ покорихме цялата дипсодска земя и сега ти подарявам замъка Рагу.

— Покорно благодаря, господарю — казах аз. — Не заслужавам такова внимание от ваша страна.

[1] Алмирод — солен (гр.). ↑

[2] Асфараг — гърло (гр.). ↑

Глава XXXIII
Как Пантагрюел се разболя и как беше излекуван

Малко след това добрият Пантагрюел се разболя и почувствува такива остри болки в стомаха, че не можеше ни да пие, ни да яде, а тъй като злото никога не идва само, урината му сякаш завря в мехура и го замъчи така, както едва ли можете да си представите; но неговите лекари го обкръжиха с грижи и благодарение на куп очистителни и разслабителни болките намаляха и той се посъвзе.

Та ви казвам, тази негова урина беше толкова топла, че и до ден-днешен не е изстинала и там, дето е потекла, на различни места се образували така наречените „топли извори“, а именно:

във Франция:

        в Котре, в Лиму, в Дакс,

        в Баларюк, в Нери, в Бурбон-Ланси и другаде;

в Италия:

        в Монте Грото, в Абано, в Сан Пиетро-ди-Падуа,

        в Санта Елена, в Казанова, в Санто Бартоломео;

в Болонското графство:

        в Порета и на много други места.

И аз се чудя, като гледам как побъркани философи и лекари си губят времето и умуват откъде ли аджеба идва топлината на тези води, дали не е от боракса, от сярата, от стипцата или пък от селитрата, и плещят какви ли не глупости, а колко по-хубаво щяха да направят да си почешат задниците вместо езиците и да не си губят времето в спорове за неща, произхождението на които им е неизвестно, когато работата е толкова проста и няма какво повече да мъдруват: гореупоменатите извори са топли, защото произхождат от топлата урина на добрия Пантагрюел.

Аз няма да седна сега да ви разправям как той излекува първоначалната си болест, като нагълта тези леки очистителни:

четири квинтала колофонска скамония,

сто трийсет и осем каруци касия,

единайсет хиляди и деветстотин фунта равен и всякакви други треви и билки.

Но вие трябва да знаете, че по съвета на лекари бе решено да му очистят стомаха от всичко, което причинява болка. За тази цел изготвиха шестнайсет големи медни топки, по-големи от топката върху обелиска на Вергилий в Рим, с вратички на пружини, които се отваряха и затваряха отвътре.

В една от тези топки се вмъкна човек с фенер и с горяща главня и Пантагрюел я глътна като хапче;

а в пет други топки влязоха, нарамили лопати, петима селяни;

в три други топки влязоха, нарамили търнокопи, трима юнаци;

в останалите седем топки влязоха, нарамили кошници, седем кошничари и всички те бяха изгълтани като хапчета.

Когато се озоваха в стомаха му, хората отвориха вратичките и излязоха от клетките си: най-напред човекът с фенера, а после и всички останали; оказа се, че се намират на повече от половин миля в една ужасна пропаст, по-зловонна и по-заразна от Мефита[1], от блатото Камарини[2] и от смрадливото Сорбонско езеро, описано от Страбон[3], така че ако те преди спускането не бяха си взели нещица, укрепващи сърцето, стомаха и делвата с вино (която обикновено наричат куфалница), сигурно щяха да се задушат и измрат от тези ужасни изпарения. Ето с такъв парфюм и благовоние да усмърдят полумаските на нашите кокотки.

Опипвайки и душейки наляво и надясно, пътниците най-после стигнаха до екскрементите и до разлагащата се водниста материя — същинска планина от мръсота и гнусота. Тогава кенефчиите, пък и останалите загребаха с лопатите си и започнаха да пълнят кошниците; когато всичко бе почистено, пътниците се отправиха към топките си. Накрая Пантагрюел се напъна да повърне и мигом ги избълва; това той стори без всякакво усилие — точно както ние се оригваме — и хората весело наизскачаха от клетките си, което ми припомни как някога гърците бяха изскочили от Троянския кон. Та ето по какъв начин Пантагрюел се излекува и се поправи.

Една от тези медни топки вие и днес още можете да видите в Орлеан върху камбанарията на църквата „Кръст господен“.

[1] Мефита — римска богиня, олицетворение на вредните вулканически изпарения. ↑

[2] Блатото Камарини — в Сицилия, близо до град Камарини. ↑

[3] … смрадливото Сорбонско езеро, описано от Страбон… — шеговит израз, обичан от хуманистите, които създали прозвище на ненавистния им богословски факултет при Сорбоната от думата Сербонида (зловонно езеро, упоменавано от гръцкия географ Страбон — I в. пр.н.е.). ↑

Глава XXXIV
Заключение и извинение на автора

И така, господа, вие чухте началото на ужасяващата история на моя господар и повелител Пантагрюел. С това аз завършвам първата книга; главата малко ме понаболява и усещам, че от гроздовия сок клапите на мозъка ми действуват зле.

Края на историята ще имате около следващия Франкфуртски панаир и тогава ще научите как се ожени Панюрж и как още в първия месец след сватбата му поставиха рога; ще научите как Пантагрюел намери философския камък и как въобще трябва да се търси и ползува този камък; как преброди Каспийските планини, как тръгна с кораб по Атлантическия океан, как разгроми канибалите и завоюва Бисерните острови, как се ожени за дъщерята на индийския цар, именуван Презвитер Йоан, как воюва с дяволите, как подпали пет адски двореца, разграби главния дворец на ада, хвърли Прозерпина в огъня, изби на Луцифер четири зъба и счупи рога на задника му, как предприе пътешествие до луната, за да се увери дали наистина луната е нащърбена и вярно ли е, че трите й четвъртини се намират в главите на жените, и хиляди още малки приключения, едно от друго по-весели и по-правдоподобни. Това са хубави евангелски сказания на френски език.

Лека нощ, господа, pardonnate my[1] и моля, не придавайте особено значение на моите грешки, както не придавате значение на своите собствени. Ако ми кажете: „Високоуважаеми авторе, струва ни се, че не сте дотам умен, щом пишете такива измишльотини и небивалици“, то и аз ще ви отвърна, че и вие сте не по-умни от мен, щом си губите времето да ги четете.

Но ако ги четете, за да се забавлявате, както аз ги пиша, за да убивам времето си, ние с вас заслужаваме повече снизхождение, нежели онези фарисеи, лицемери, лъженабожници, ипокрити, чернокапци, нечестивци и прочие антихристи, надянали всевъзможни маски, за да заблуждават света.

Защото те карат народа да вярва, че живеят само за да се отдават на пост и молитва и че ако при все това нещо хапват, то е, за да поддържат крехкото си тленно тяло, а всъщност един бог знае колко си угаждат.

Et Curios simulant, sed bacchanalia vivunt.[2]

Вие можете да прочетете тази истина, написана с големи и лъскави букви по розовите им мутри и по тлъстите им шкембета, стига само да не са намазани със сяра.

Колкото до умствените им занимания, те се ограничават единствено в четене на пантагрюелически книги, но не за да се смеят и веселят от сърце, а за да пакостят на този и онзи, като хитруват, лъжат, доносничат, подслушват или с други думи, като хулят и клеветят. С това те ми напомнят селските просяци, които по черешово време бърникат в детските изпражнения да търсят костилки, та после да ги продават на дрогистите, за да правят от тях бадемово масло.

Избягвайте такива хора, заклеймете ги и ги презрете, както правя аз, това ще е от полза за вас, и ако желаете да бъдете добри пантагрюелисти (тоест да живеете в мир, в здраве, в радост, да пиете и се веселите), никога не се доверявайте на хора, които надничат през дупка.

Край на хрониките за Пантагрюел, краля на дипсодите, показан в истинския му вид, с всички негови потресаващи дела и подвизи, съчинени от покойния метр Алкофрибас, извлекател на квинтесенции.

[1] Извинете ме (език, близък до ит. и исп.). — Б.пр. ↑

[2] И тези, които се представят за куриевци, всъщност са развратници (лат.). — Б.пр. ↑

Книга трета
За героичните дела и слова на славния Пантагрюел
От метр Франсоа Рабле, доктор по медицина

Прегледана и коригирана от автора според античната цензура.

Гореупоменатият автор умолява благосклонните читатели да почакат до седемдесет и осмата книга, та тогава да се посмеят на воля.

На духа на наварската кралица

Възвишен дух, възторжен и лъчист,

ти отлетя в лазурите на рая,

напусна своя земен образ чист

и тялото, с което ни омая,

и ни лиши от щастие накрая.

Невъзмутима и благочестива,

бъди пак нашата звезда красива,

слезни при нас със благородна цел,

прегледай мойта книга незлоблива

и се посмей със мен — Пантагрюел!

Предисловие на автора метр Франсоа Рабле към третата книга за героичните дела и слова на добрия Пантагрюел

Добри ми хора, славни пияници и вие, достопочтени подагреници, виждали ли сте някога Диоген, философа-циник? Ако сте го виждали, дано не сте изгубили зрението си, или аз наистина съм лишен от разсъдък и от способността да мисля логично. Хубаво нещо е да гледаш как искри винцето и как блестят златните монети с изображение на слънцето! Ще се позова тук на слепородения, за когото тъй много се говори в Свещеното писание: когато по волята на всемогъщия, изпълняващ мигом обещанието си, на слепия било предоставено да избира, той пожелал само едно — да прогледне.

И вие не сте вече млади, а това е необходимо условие, за да не дрънкате глупости под влияние на винцето, да не философствувате на свръхфизически теми, ами да служите на Бакхуса, да си изяждате всичко до шушка и да разсъждавате върху живителността, цвета, букета, примамливостта, възхитителността, целебните, вълшебните и великолепните свойства на благословеното и въжделено винце.

Ако не сте виждали Диогена (което съм склонен да вярвам), вие сигурно сте слушали за него, защото славата и името му, разнесени из цялата вселена, и до днес се помнят и тачат. Освен това, ако се не лъжа, в жилите на всеки от вас тече фригийска кръв и даже ако нямате толкова екю, колкото цар Мидас, то поне в наследство от него сте получили нещо[1], за което някога персийците особено много ценяха своите отакусти[2], което император Антонин[3] желаел повече от всичко друго на света и което впоследствие е притежавал самият Роганов змей, наречен Хубави уши.

Ако не сте слушали нищо за Диоген, аз ще ви разкажа сега една история за него, та да има за кого да вдигнем наздравица (наливайте де) и да поведем разговор (а сега слушайте де), но преди всичко трябва да знаете (та да не би в простодушието си да се заблудите, както обикновено става с хора невярващи), че той бе най-добрият и най-веселият философ на времето си. Е, може да е имал човекът някакви недостатъци, но кой няма недостатъци — имаме си ги и ние, и вие — не можем да отречем това. Никой на тази земя не е безгрешен — само бог е съвършен. Сам Александър Велики, макар да е имал за възпитател Аристотел, ценял високо синопския философ и признавал, че ако не бил Александър, би желал да бъде Диоген. Когато Филип, цар Македонски, намислил да обсади и разори Коринт, коринтяните, предупредени от разузнавачите си, че Филип с многобройната си войска е тръгнал срещу тях, така се изплашили (и ненапразно разбира се), че всеки от тях мигом застанал на своя пост и се заловил за работа, та с общи усилия да се противопоставят на тази въоръжена атака и да защитят своя град. Едни пренасяли в крепостта съдове, добитък, зърно, вино, плодове, продоволствие и муниции.

Други укрепявали стени,

издигали бастиони,

изправяли изходните ъгли на укрепленията,

копаели ровове,

чистели подземни ходници,

прикривали защитните укрепления,

привеждали в ред оръдейните площадки,

разчиствали стари ровове,

стягали брустверите,

изготвяли платформи,

изравнявали челните стени на окопите,

издигали помощни стени между два бастиона,

строели караулни будки,

изправяли огради,

сглобявали бойници,

заменяли пантите на подемните решетки и катаракти[4],

поставяли часови,

изпращали навън патрули.

Всеки бил нащрек, всеки бил на пост. Едни лъскали нагръдници, лакирали ризници, почиствали конски брони, конски амуниции, панцири, шлемове, покривала, каски, копия, леки шлемове, ръкавици, набедреници, яки, брони, гръдни щитове, отделни пластини за нагръдници, големи щитове, калиги[5], наколенници, гети, шпори.

Други стягали лъкове, прашки, арбалети, куршуми, каменохвъргачки, запалителни стрели, гранати, бомби, снаряди, балисти, скорпиони[6] и всевъзможни още военни съоръжения за отблъскване на нападателя и разрушаване на подвижни кули.

Точели ножове, пики, куки, алебарди, копия, косери, дълги копия, коси, секири, боздугани, брадви, шила, топори.

Острели ятагани, мечове, саби, остриета, шпаги, вердюнски саби, островърхи мечове, тоскански ками, кинжали със спираловидни остриета, кинжали с тройни остриета, мандузиани[7], ножове, ками, арбалетни стрели.

Всеки изпробвал камата си, всеки почиствал от ръжда войнишкия си нож. И всяка жена, била тя най-нежната или най-старата, бързала да излъска до блясък бронята си — вие знаете, че древните коринтянки се отличавали с беззаветна храброст в боя.

Диоген, комуто градските власти не възложили никаква работа, дни наред наблюдавал мълчаливо как усърдно и с какво самообладание съгражданите му обръщат с главата надолу домовете си. Ала най-после, обладан от войнствен дух, той смъкнал хитона си, опасал се с него като с пояс, надянал някакви дрипи, запретнал до лакти ръкави, отнесъл у едного от старите си приятели дисагите, книгите и восъчните си дъсчици[8], излязъл от града, свил към Крание (просторен хълм, недалеч от Коринт, вдаден като нос в морето), търкулнал пръстената бъчва, в която се криел от дъждове, бури и жега, и преизпълнен от пламенно желание да се труди, започнал да я мести от едно място на друго, да я търкаля, да я обръща, преобръща, катурва,

милва, потупва, блъска,

клати, подрусва, люшка, лашка, тръшка,

блъска, тика, рита, мушка, шиба,

тимари, набива, забива, бута, тласка,

калафати, бъхти, млати,

тресе, разтърсва, друса,

вози, язди, яха,

валя, върдаля, търкаля,

охранява, предпазва, защищава,

снабдява, въоръжава, обзавежда,

карал я да ехти, да ечи, да кънти, да гърми,

после я обкръжавал, опасвал, обсаждал, заграждал,

изпарвал, попарвал, запарвал,

стъргал, дялал, рендосвал,

почиствал, покривал, завивал,

хвърлял, мятал, премятал.

Запокитвал я надолу от върха на Крание, след което я влачел нагоре, после отново я запращал по дяволите и пак я тътрузил, и пак я хвърлял, точно както Сизиф мятал и премятал камъка си, та в края на краищата едва не я пробил.

Като видял това, един от приятелите му го запитал какво го кара да измъчва така и тялото, и духа си, и бъчвата. Философът му отговорил, че тъй като републиката не му възлага никаква работа, решил да побесува над бъчвичката си, та да не стои със скръстени ръце единствен между тези тъй усърдни и толкова трудолюбиви хора.

Макар и встрани от военната тревога, аз също изпитвам дълбоко вълнение; ала виждам, че те не искат и да знаят за мен и отказват да ме включат в общата работа сега, когато в това славно и благородно кралство френско, и отсам, и отвъд планините, куцо и сляпо търчи и пъхти, един да укрепява и отбранява родината си, друг да отблъсква и атакува неприятеля, и всичко това при такъв образцов политически ред, при такова чудесно съгласие и разбирателство и тъй явно в интереса на бъдещето (защото отсега нататък, горди с така укрепените си граници, французите ще заживеят в мир и спокойствие), че аз почти съм готов да се съглася с добряка Хераклит, считащ войната за майка на всички блага; и ми се ще да вярвам, че латините наричат войната „хубава“[9] не иронично, както предполагат някои кърпачи на стари латински надписи, слепи за хубостта на войната, а в най-положителния и пряк смисъл на думата, тъй като по време на война всичко красиво и благородно излиза напред и всичко грозно и низко отстъпва назад. В доказателство на това ще припомня, че мъдрият и миролюбив цар Соломон не току-така е сравнявал неизречимото велелепие на божествената премъдрост с боевия ред на армия в поход.

И тъй като нашите, считайки ме за слаб и негоден, не ме позваха и не ме зачислиха в редовете на настъпателната войска, пък макар и само да нося сено, да връзвам снопи, да хвърлям сметта или да събирам съчки, аз намерих за недостойно да остана безучастен наблюдател сред толкова смели, красноречиви и самоотвержени люде, които пред очите на цяла Европа разиграват тази забележителна пиеса, тази трагикомедия, и реших да напрегна сили и отдам в борбата малкото, което още е останало в мен. Да, печална е, ще река аз, славата на ония, които участвуват в борбата само с очи, а пестят силите си, крият паричките си, почесват се с пръст по главата като скучаещи безделници, лапат мухи като охранени телета, острят уши като магаретата на Аркадий при звуците на песни и мълчаливо, с вида си, дават да се разбере, че са съгласни да играят подобна роля.

Когато взех решението си, аз си рекох, че ако започна да търкалям Диогеновата си бъчва, а тя ми е една-единствена, оцеляла след корабокрушението, което претърпях при моето злополучно плаване, подобно занимание няма да бъде ни безцелно, ни безплодно. Как мислите вие, какво ще излезе от туй бъчвотъркаляне?

Кълна се в света Мария Египетска, че това аз все още не зная. Но почакайте, дайте да си сръбна от бутилчицата — този безподобен мой Хеликон, мой Хипокрен и незаменим източник на вдъхновение. Само пиейки от него, аз съм способен да размишлявам, разсъждавам, решавам и заключавам. После се смея, пиша, съчинявам, пия. Ений пишел, пиейки, и пиел, пишейки. Есхил (ако вярвате на Плутарховите Simposiaca[10]), пиейки, съчинявал и съчинявайки, пиел. Омир никога не пишел на празен стомах. Катон пишел само след като се насвяткал. Казвам ви това, за да не ме упреквате, че не живея по примера на хора всеизвестни и дълбоко уважавани. Моето винце е хубаво и добре охладено, както ще кажете — в началото на втората фаза[11]. Слава на бога, вечна слава на добрия бог Саваот (тоест бог на ангелските сили)! Ако и вие скришом веднъж-дваж обръщате бутилчицата, това според мен не е грях, стига само да се сещате ей тоничко да благодарите на бога.

Та ако такава е моята съдба или моят жребий (защото съгласете се, че не всекиму е дадено да влезе и се посели в Коринт), аз решавам да служа и на едните, и на другите, само да не остана бездеен и безполезен. Ще се навъртам край земекопачите, каменоделците и зидарите, ще правя това, което някога в Троя при Лаомедонт правели Нептун и Аполон и което на стари години правел Рено де Монтобан[12]: ще помагам на зидарите, супица ще им варя, а след като ги нагостя, под звуците на моята гайда сладко ще си ги приспя.

Така, дрънкайки на лирата си, Амфион замислил, построил и въздигнал великия и прочут град Тива. За воините ще отворя аз моята бъчвичка. От канелката на тази бъчвичка, която ви е позната от първите две книги (дано само книгоиздателите умишлено не са я подправили и съсипали), аз ще им изцедя трета юнашка книжка, породила се от моите следобедни забавления, а след третата ще се появи и четвърта, весела, с пантагрюелически сентенции — разрешавам ви да ги наричате и диогенски. И тъй като другар по оръжие на тези хора аз не мога да бъда, ще си остана за тях верен архитриклин[13], облекчаващ според скромните си сили завръщането им от походи и неизтощим певец на техните чутовни подвизи и героични дела. Кълна се в страстната седмица, стига само март да не пропусне постите, но вие бъдете спокойни — този веселяк си знае работата!

Впрочем чел бях някъде, че веднъж заедно с трофеите от победите си синът на Лаг, Птолемей, показал на египтяните, дошли от всички краища на страната, черна двугърба камила и някакъв роб, чието тяло било наполовина бяло и наполовина черно, но разделителната черта не била хоризонтална на нивото на диафрагмата, както у посветената на Венера индийска жена, открита от тианския философ[14] между реката Хидасп и Кавказкия хребет, а вертикална, което било нещо невиждано дотогава в Египет. Птолемей показал на египетския народ тези новости с надежда да спечели любовта му. Ала какво станало? При появата на камилата всички се изплашили и ужасили, а шареният роб бил осмян и заклеймен като отвратително чудовище, появило се на света по игра на природата. Накъсо казано, надеждите на Птолемей да се понрави на своите египтяни и така да подсили естествената им преданост към него останали излъгани. И тогава разбрал, че красивите, изящните и съвършените неща ги възхищават и очароват повече, нежели смешните и грозните. Оттогава насам той намразил и роба, и камилата така, че не минало много време и човекът и животното, лишени от грижи и изоставени, се преселили в, царството небесно.

Примерът на Птолемей ме кара да се колебая между страха и надеждата, защото се боя вместо наслада да не почувствувам отвращение, боя се да не се превърне съкровището ми във въглища, вместо дама пика да не изтегля поп, да не отегча читателите си, вместо да ги облекча и утеша, да не ги натъжа, вместо да ги развеселя, да не ги отблъсна, вместо да им се понравя и моята работа да заприлича на историята с Евклионовия петел, възпят от Плавт в „Гърнето“ и от Авзоний в „Грифон“[15] и в други книги; ровейки тук и там, този петел открил съкровището и затуй скоро след това му теглили ножа. Ами ако нещо подобно се случи и сега? Иди, че се оправяй после. А щом това е станало някога, защо да не стане и днес? Но то няма да стане, кълна се в Херкулес! Аз съм убеден, че всички мои читатели обладават някои родови качества и особености, които нашите предци наричаха пантагрюелизъм и благодарение на които те никога няма да вземат откъм лошата страна изповедните думи, излезли от едно добро, чисто и благородно сърце. И зная много случаи, когато те, виждайки, че няма с що да се отплатят на автора, вземат за отплата доброто намерение и се задоволяват с това.

А сега да се върнем на моята бъчва. Да пием, братя мои! Пийте с пълни чаши, чеда мои! Ако пък не искате, не пийте. Аз не съм от тези натрапчиви пияници, които зорлан, с обиди и насилие, принуждават приятелите си да пият и пият — и непременно на един дъх, и непременно до дъно, а това вече е безобразие. Нека всеки почтен пияница, всеки почтен подагреник, всички жадни, към моята бъчвичка нехладнокръвни, не пият, ако не искат, а ако искат и ако винцето се хареса на тяхно благороднейше благородие, то нека пият открито, свободно, смело, без да плащат, ни да го жалят. Такова е моето желание. И не се страхувайте, че виното ще се свърши като на сватбата в Кана Галилейска. Вие ще отворите канелката и ще си го изцеждате, а аз отгоре ще доливам ли, доливам и така моята бъчва ще пребъде неизчерпаема. В нея блика жив източник и извор вечен. Такова е било питието в чашата на Тантал, чието изображение се е почитало от мъдрите брахмани; такава е била в Иберия солената планина, прославена от Катон; такава е била и златната вейка, посветена на богинята на подземното царство и възпята от Вергилий. Тази бъчва е истински рог на изобилието, на изобилие на веселие и забавления. И ако някой ден ви се стори поолекнала, не се страхувайте — суха тя никога няма да остане. На дъното й, като в бутилката на Пандора, трепти надеждата, а не отчаянието, като в бъчвата на Данаидите.

Запомнете хубаво всичко, което ви казах, запомнете какви именно хора каня при себе си, та никой от вас да не се заблуждава. Като Луцилий, който високо заявявал, че пише само за своите тарентци и консентинци, и аз ще отворя бъчвичката си само за вас, добри люде, пиячи на най-хубавото вино и наследствени подагреници.

А пазителите на Закона, тия стари заядливци и рушветчии, които вземат подкупи и през парадната, и през задната врата, нека обикалят наоколо, ако искат — за тях тук нищо няма да се намери.

За буквояди и дребнави филистери не ми говорете, умолявам ви в името и честта на четирите кълки, които са ви заченали, и животворния клин, който ги е свързал. И още по-малко за лицемери, макар че те всички са бесни пиячи и смукачи, проядени от срамната болест, с ненаситен търбух и с вечно сухо гърло. Ще речете: „Защо?“ Защото са хора не с добри, а със зли сърца и вършат прегрешения, от които ние с вас деня и нощя молим бога да ни избави, макар и понякога да се представят за праведници. Вълкът козината си не мени!

Назад, кучета проклети! Оттеглете се от моя път, не се навирайте в очите ми, дяволи качулати! Защо идвате тук? За да обвините винцето ми във всякакви грехове и опикаете бъчвичката ми? Ето, вижте тоягата, която Диоген пожела да поставят след смъртта му до него, за да налага и прогонва с нея всички караконджули и цербероподобни псета! Назад, фарисеи! Махайте се, кучета! По дяволите, лицемери! Хайде, още ли сте тук? Готов съм да се откажа от мястото си в Папомания, само да мога да ви пипна. Съ-ъ-ъ, с-ъ-ъ-ъ, с-ъ-ъ-ъ-ъ! Махайте се! По-живо, по-живо! Няма ли да изчезнете най-после? Дано никога не се изсерете, без да ви нажулят, дано никога не се изпикаете, без да ви разчекнат, дано никога не се възбудите, без да ви посинят задника с тояга!

[1] … то поне в наследство от него сте получили нещо… — тоест дългите (магарешки) уши на фригийския цар Мидас. ↑

[2] Отакусти — шпиони (гр.). — Според Плутарх персийският цар Дарий пръв се обкръжил с отакусти. ↑

[3] Римският император Марк Аврелий Антонин (161–180), поддържал многоброен щат от професионални доносници. ↑

[4] Катаракти — подвижни решетки в отвори на градски стени. ↑

[5] Калиги — военни обувки на древните римляни. ↑

[6] Балисти и скорпиони — военни каменохвъргачки в старите времена. ↑

[7] Мандузиани — старовремски саби с къси дръжки. ↑

[8] … и восъчните си дъсчици… — Древните пишели на такива дъсчици с подострени пръчици. ↑

[9] … латините наричат войната „хубава“. — Латинските думи „война“ и „хубава“ са омоними. ↑

[10] „Беседи около трапезата“ (гр.). — Б.пр. ↑

[11] … в началото на втората фаза. — Някогашните лекари считали, че всяко елементарно качество се дели на фази; така например огънят бил считан за осма фаза на топлината. ↑

[12] Рено де Монтобан — един от четирите сина на Емон (героическа поема, упомената в Книга първа). ↑

[13] Архитриклин — главен готвач (гр.). ↑

[14] … тианския философ… — Аполоний Тианский (I в.), оглавяващ мистическата религиозно-философска школа на неопитагорийците. ↑

[15] „Грифон“. — За своето стихотворение „Гриф“, а не „Грифон“, както погрешно го цитира Рабле, римският поет Авзоний писал, че случайно го намерил в старата библиотека, както Евклионовият петел намерил съкровището. ↑

Глава I
Как Пантагрюел пресели в дипсодия цяла колония утопийци

Когато окончателно покори Дипсодия, Пантагрюел намисли да възроди, засели и разхубави този, току-речи, безлюден и на места пустинен край и ето защо докара тук колония от 9 876 543 210 човека, без да се броят жените, децата, представителите на всички занаяти и учителите по всички свободни науки. И ги прехвърли тук не само защото Утопия бе земя пренаселена с мъже и жени, които се множаха като скакалци (вие сами добре знаете това и аз няма защо да ви напомням, че утопийците имали такива плодовити детеродни органи, а утопийките — такива разширени, ненаситни и лесно прихващащи матки, а освен това и такова удобно устройство на яйчниците, че всеки девет месеца във всяко утопийско семейство се раждали най-малко седем деца от мъжки и толкова от женски пол, така както у юдеите в Египет, стига само де Лира да не лъже); Пантагрюел ги пресели не толкова заради плодородната земя, здравословния климат и други преимущества на Дипсодия, а за да приучи дипсодите към дълг и покорство, какъвто пример били длъжни да им покажат новодошлите стари и верни негови поданици, които, откакто се помнели, не знаели, не искали да знаят, не признавали, нито почитали друг господар освен него и които още при появяването си на бял свят с майчиното си мляко засуквали и мекотата и благодатта на царуването му и всякога в този дух били възпитавани и направлявани: това именно окриляло добрия Пантагрюел и пораждало в сърцето му надеждата, че където и да ги прехвърли и засели, те по-скоро ще се откажат от живота си, нежели от пълното, безпрекословно подчинение, дължимо и естествено засвидетелствувано към техния господар, и че не само те и потомците им ще постъпват така, а ще изискват такава вярност и такова покорство и от народите, присъединили се по-късно към неговата империя.

А това наистина и стана и той ни най-малко не се излъга в очакванията си. Защото ако утопийците и до преселването си бяха верни и признателни поданици, то дипсодите само след няколкодневно общуване с тях ги надминаха, тъй като на хората е присъщо да се заемат усърдно с работата, която им е присърце. И се гневяха и укоряваха небето и небесните сили само за това, че дотогава не бяха слушали нищо за добрия Пантагрюел.

И тъй, запомнете, веселяци мои, че за да се държат в подчинение и вярност новозавоювани страни, не следва (както за свое нещастие и позор погрешно са мислили някои тиранически умове) народът да се граби, насилва, потиска, разорява, гнети и управлява с железни тояги; с една дума, не следва да се изяждат и излапват народите, както правел оня цар, когото Омир заклеймил с прозвището „демовор“, тоест народолапач. Аз няма да се впущам в примери из древната история, но ще ви припомня само неща, на които са били свидетели вашите бащи, а може би и самите вие, ако, разбира се, твърде младата ви възраст не е попречила на това. Като новороден младенец и народът трябва да бъде кърмен с мляко, да се гледа, да се бави. Като току-що посадено дръвце и народът трябва да се подпира, да се окопава и да се пази от всякакви бури, ветрове и хали. Като човек току-що надигнал се от тежка, продължителна болест и бавно оздравяващ и народът трябва да бъде обкръжаван с грижи, приласкаван и обнадеждван, та всички тези усилия да създадат у него убеждението, че няма на света друг крал и владетел, когото по-малко да иска за враг и по-горещо да желае за приятел. Така Озирис, великият египетски цар, покорил цялата земя не толкова със силата на оръжието, колкото със стремежа си да стори по-леко бремето на ангарията, с напътствия за добър и здравословен живот, с разумни и справедливи закони, с доброта и с благочиние. Ето защо по повеление на Юпитер, съобщено чрез някоя си Памила, людете го нарекли „великият цар Евергет“ (тоест „благодетел“). Ето защо в своя „Произход на боговете“ Хезиод поставя добрите демони, застъпници и посредници между боговете и хората (назовете ги, ако желаете, ангели или гении), по-високо от хората и по-ниско от боговете. И тъй като от техните ръце получаваме милостите и небесните блага, и тъй като те всякога са благосклонни към нас и ни закрилят от злото, Хезиод ги приравнява с царете, защото, да вършиш само добрини и да не причиняваш никому злини, е участ царствено достойна. Така е постъпвал владетелят на цялата вселена Александър Македонски. Такъв бил и Херкулес: господар на целия материк; той избавил земята от чудовища, потисници, грабители и тирани, отнасял се към поданиците си благодушно, честно и справедливо, управлявал с разбиране и великодушие и създавал закони човечни и съобразени с условията в страната, не допущал недоимък, нито разхищение, опрощавал и забравял всички стари обиди и прегрешения. С такъв дух била проникната и някогашната атинска амнистия, дадена, когато благодарение юначеството и храбростта на Фразибул тираните били сразени; за тази амнистия говори римлянинът Цицерон, а после и император Аврелий.

Та искам да кажа, че не с вълшебства, магии и примамки на любовта може да се задържи леко онова, което е било завоювано с толкова усилия. Завоевателят, бил той крал, княз или философ, ще царува честито само когато постави справедливостта над военната храброст. Чрез победите и завоеванията си той е доказал вече тази храброст, а справедливостта си ще докаже, като издава закони според волята и нуждите на народа, като обявява мъдри наредби, като установи вероизповедание и даде права всекиму, подобно на Октавиан Август, за когото великият Вергилий пише така:

И победил, внушаваше на победените народи

по римските закони като равни да ги води.[1]

Ето защо Омир в своята „Илиада“ нарича добрите господари и велики царе κοσμήτοσαδ λαωυ, тоест „възпитатели на народите“. От такива съображения се е ръководил Нума Помпилий, вторият цар на римляните, владетел справедлив, прозорлив и мъдър, когато на празника в чест на бога Термин[2], наречен Терминалии, е забранил да се принасят кървави жертви, за да ни поучи, че термини, граници и анексии следва да се поддържат и направляват с благост, кротост и приятелство, без да скверним ръцете си с убийства и грабежи. Който постъпва иначе, не само ще загуби завоюваното, но ще се покрие със срама и позора на насилник и узурпатор, тъй като онова, което си е присвоил незаконно, рано или късно ще се изплъзне от ръцете му. Защото недостойно придобитите богатства недостойно погиват и когато даже похитителят до края на живота си ги използува несмутим, наследниците му ще ги пропилеят и вината, така или иначе, ще бъде стоварена върху покойника, а светът ще проклина името му като име на недостоен завоевател. Известната поговорка казва: „Крадено имане до трети наследник не стига“.

И нека сега ви кажа, закоравели подагреници, че по този именно начин Пантагрюел от един ангел сътвори два за разлика от Карл Велики, който от един дявол сътворил два, когато преселва саксонците във Фландрия, а фламандците в Саксония. Защото, като видял, че не може да държи в подчинение саксонците, които присъединил към империята си и които се бунтували всякога, когато напущал страната, за да отиде в Испания или в други далечни земи, той ги преселил в област, предана нему от памтивека, а именно във Фландрия; фламандците и жителите на Ено прехвърлил в Саксония, убеден, че ще му бъдат верни и на чужда земя. Но станало обратното: саксонците по навик продължили да се бунтуват и да не се подчиняват, а фламандците, установени в Саксония, възприели саксонските нрави и се заразили от техния противоречив дух.

[1] Свободен превод на два стиха на Вергилиевите „Георгики“. Рабле и по-нататък превежда гръцки и латински стихове неточно и без да съблюдава каквито и да било размери на оригинала. ↑

[2] Термин — римски бог на границите. ↑

Глава II
Как Панюрж бе обявен за собственик на замъка Рагу в Дипсодия и как си ядеше хляба на зелено

Със заповед на правителството на целокупна Дипсодия Пантагрюел обяви Панюрж за собственик на замъка Рагу, чийто редовен годишен доход възлизаше на 6 789 106 789 реала, без да се считат печалбите от майските бръмбари и охлювите, печалби, които се движеха между 2 435 768 и 2 435 769 „дълговлакнести овни“. Когато реколтата на охлюви се оказваше богата и майските бръмбари се търсеха на пазара, тези печалби достигаха до 1 234 554 321 серафа. Но това, разбира се, не се случваше всяка година. И господин новият владетел на замъка така добре, така разумно подхвана работите си, че за по-малко от четиринайсет дни пропиля доходите и печалбите на стопанството си за цели три години напред. И не си мислете, че употреби тези средства, за да въздигне храмове, манастири, да построи училища и болници, нито си въобразявайте, че е гощавал кучетата си с наденици — нищо подобно: човекът прахоса парите си в безчет гуляи и пиршества, на които канеше куцо и сляпо и най-вече веселяци, млади девици и сладки женици, за която цел изсичаше гори, изгаряше дебели дървета, и не за друго, а за да им продава пепелта, събираше парите предварително, всичко купуваше триж по-скъпо, а го продаваше на безценица — с една дума, ядеше си хляба на зелено.

Когато научи за всичко това, Пантагрюел не се възмути, не се разсърди, нито се разгневи. Аз вече ви казах и пак повтарям — Пантагрюел бе най-добрият от всички велики и обикновени хора, опасвали някога сабя. Всяко нещо вземаше откъм добрата му страна и във всяка постъпка виждаше добронамереност. Нищо не го възмущаваше, нищо не го дразнеше. Впрочем той щеше да бъде изключен напълно от божествените селения на разума, ако се поддаваше на тъжни мисли или се вълнуваше, защото всички блага, които съществуват под слънцето и които земята таи в себе си по всички свои измерения — във височина, в дълбочина, надлъж и нашир, — не са достойни да възбудят страстите ни, нито да смутят разума и чувствата ни.

Пантагрюел се задоволи само с това — дръпна Панюрж настрана и кротко го смъмри, като му каза, че ако продължава да живее и разточителствува така, ще му бъде невъзможно или поне много трудно да го направи отново богат.

— Богат ли? — учуди се Панюрж. — Такова ли е вашето намерение? Наистина ли сте си наумили да ме сторите богат? В името на бога и на всички добри люде по света, не мислете за това, ами гледайте как по-весело да си поживеем. Никакви други помисли и щения да не проникват в светая светих на божествения ви ум. Никога черните облаци на тъгата и скуката да не помрачават неговата яснота. Бъдете весел, безгрижен, доволен — друго богатство аз не желая. Като рекли всички: „Пестете, та пестете!“, сякаш си плюли в устата. Има и такива — говорят за пестене, а не знаят какво искат. Посъветвайте се с мен! Що се отнася до моя начин на пестене, трябва да ви кажа следното: обвиняват ме тъкмо в това, в което аз подражавам на Парижкия университет и на Парламента, а те са два живи източника на пантеологическата мисъл[1], както и на всяка справедливост. И който се съмнява в това, който не вярва сляпо в това, той е еретик. Ами че тези хора за един ден изяждат цял епископ[2], искам да кажа, дохода на цялото епископство (а то е едно и също) за година напред, пък случва се и за две: обикновено това става в деня, когато епископът встъпва в своята енория. И той не е в състояние да измени този обичай, иначе ще го пречукат с камъни.

А сега няколко думи за моите основни добродетели.

Първо, благоразумие: аз искам да ми се заплаща предварително, защото човек не може да знае кой кого ще преживее. Може ли някой да ми каже дали светът ще просъществува още три години, или не? Пък даже и повече да просъществува, ще се намери ли такъв безумец, който да твърди, че той също ще проживее три години?

Пред всеки бог остава мълчалив,

кой знае, че до утре ще е жив?[3]

Второ, справедливост: става реч за комутативната справедливост — купувам скъпо (тоест на кредит), а продавам евтино (тоест срещу суха пара). Какво казва Катон в своята книга за управление на семейството? Главата на семейството, казва той, трябва да бъде постоянен продавач. Така в края на краищата той непременно ще забогатее, стига само редовно да се снабдява със стока.

Трето, дистрибутивна[4] справедливост: аз угощавам добри (забележете: добри) и любезни приятели, които точно като Одисей съдбата е изхвърлила на брега „Добрият апетит“ без късче хляб и вода, и мили (забележете: мили) и млади женички (забележете: млади, защото Хипократ казва, че младостта не може да понася глада, особено ако тя е жива, весела, буйна, подвижна, хвърковата). Тези женички на драго сърце и с готовност доставят удоволствие на почтените люде, тъй като са надъхани с Платон и Цицерон дотолкова, че се считат длъжни да живеят не само за себе си — частично те принадлежат на отечеството, частично — на приятелите си.

Четвърто, силата: сека дебели дървета като втори Милон, унищожавам тъмни гори, леговища на вълци, глигани и лисици, свърталища на разбойници и злодеи, гнезда на убийци, бърлоги на фалшификатори на монети, убежища на еретици, превръщам ги в светли поляни и в пъстроцветни ливади, кърша вършини и клони, а дънерите оставям за кресла за Страшния съд.

И най-после, въздържание: изяждайки хляба си на зелено, аз залъгвам глада си с шума и корени като отшелник, потискам в себе си поривите на плътта и ето как пестя, за да дам на болни и нуждаещи се. Защото, като постъпвам така, аз се спасявам от плевачите, които вземат скъпо и прескъпо, спасявам се от жътварите, които пият, не се шегуват, и не какво да е, а от чистото, натуралното, спасявам се от паберковачите, лакоми за млинки, от вършачите, които по думите на Вергилиевата Тестилида[5] не оставят в градините ни стар, ни зелен лук, спасявам се и от мелничарите, а те са пладнешки крадци, и от хлебарите, които не са по-свестни от тях. Е, малка ли е тази печалба — при това в сметката не влизат щетите от мишки, гъгрици и житояди, нито фирата в хамбарите.

Със зеленото жито може да си приготвите превъзходен зелен сос — същински балсам за храносмилането; той съживява мозъка, разгонва по тялото животинските сокове, подсилва зрението, възбужда апетита, дразни приятно вкуса, укрепва сърцето, гъделичка езика, избистря цвета на лицето, заякчава мускулите, благоприятствува кръвообращението, отслабва натиска на диафрагмата, освежава черния дроб, намалява далака, облекчава бъбреците, прави по-гъвкави гръбначните прешлени, изпразва пикочния канал, разширява семепроводника, свива мускулите на семепроводниците, прочиства пикочния мехур, увеличава яйчицата, омекчава външната кожица, прави по-корава главичката, опъва члена, оправя стомаха, кара ви често да се оригвате, да пуфкате, да пръцкате, да се изхождате, да пикаете, да кихате, да хълцате, да кашляте, да храчите, да бълвате, да се прозявате, да се секнете, да дишате, да вдишвате, да издишвате, да хъркате, да се потите, а заедно с това притежава и още хиляди други редки преимущества.

— Разбирам — рече Пантагрюел, — вие искате да кажете, че хора не дотам умни не умеят в късо време да изразходват много. Вие не сте първият, поддал се на тази заблуда. Неин поддръжник е бил и Нерон; той уважавал и поставял над всички смъртни чича си Калигула, който така се изхитрил, че за ден-два успял да прахоса всичкото имане и наследството, оставени му от Тиберий. Но вместо да постъпвате според известните римски закони против чревоугодието и разкоша — имам предвид законите Орхи, Фапи, Диди, Лицини, Корнели, Лепиди, Анти, както и Коринтските закони, съгласно които никой няма право да изразходва в годината суми, по-големи от годишния си доход, — вие привнесохте проптервия — така римляните наричали жертвата, напомняща пасхалния агнец при евреите. В деня на тази жертва римляните изяждали всичко, което било за ядене, а остатъците хвърляли в огъня. За вас аз с право мога да кажа това, което Катон разказва за Албидий, пропилял цялото си състояние, а накрая запалил празния си дом и извикал: Consummatum est! — думи, които впоследствие произнесъл Тома Аквински, когато сам изял цяла морска минога[6]. Но както и да е!

[1] … два живи източника на пантеологическата мисъл… — Пантеология — всеобщо богословие. ↑

[2] … тези хора за един ден изяждат цял епископ… — намек за пищния, разорителен банкет, даден от новоназначения Парижки епископ в чест на своето назначаване. ↑

[3] … „кой знае, че до утре ще е жив?“ — Сенека. ↑

[4] Комутативна и дистрибутивна справедливост — термини от Аристотеловата етика. Първата се изразява в справедливо съотношение между покупната и продажната цена, втората — в справедливо разпределение. ↑

[5] … по думите на Вергилиевата Тестилида… — В „Буколики“ Вергилий рисува образа на селянка, приготвяща храна за жътварите. ↑

[6] … сам изял цяла морска минога. — Поканен от крал Людовик IX на обяд, прочутият богослов и философ Тома Аквински, унесен в мисли, изял миногата, предназначена за краля. В този миг внезапно намерил решението на някакъв въпрос, което дотогава напразно търсил, и преглъщайки последния си залък, радостно извикал: „Consummatum est!“, тоест: „Свършено е!“ ↑

Глава III
Как Панюрж хвали длъжниците и заемодавците

— И кога най-после — запита Пантагрюел — ще се освободите от вашите дългове?

— На гръцките календи — отвърна Панюрж. — Когато всичко живо бъде доволно и вие станете сам на себе си наследник. Защо ми трябва да се освобождавам от дълговете си! Боже пази! Че тогава никой няма да ми заеме и пукнат грош. Който си от вечер не приготвя закваса, тестото му сутрин няма да втаса. Гледайте всякога нещо някому да дължите. Вашият заемодавец деня и нощя ще моли бог да ви даде мирен, дълъг и щастлив живот — и не за друго, а от страх да не загуби парите си; и всякога и навсякъде ще говори за вас хубаво, ще ви търси нови кредитори, та като копнете тук, с чужда пръст да запълните неговата дупка. В някогашна Галия, съгласно обичая, установен от друидите, ведно с мъртвите стопани и господари изгаряли живи робите, слугите и прислужниците им. Нима те не треперели за живота на тези свои повелители и господари? Треперели, и как още, щом било съдено да умрат заедно. Нима те не се молели от сутрин до вечер на великия свой бог Меркурий, както и на бога на златото Дит, за здравето на своите господари? Не се ли стараели как по-добре да ги гледат и да им служат, та да дочакат с тях естествената си смърт? И аз ви уверявам, че вашите кредитори още по-горещо ще молят бога да живеете дълго и докато обичат подаръка повече от ръката на даряващия и парите повече от живота, ще бдят над вас и ще се страхуват да не умрете. За пример мога да ви посоча ландеруските лихвари, които преди години, когато разбраха, че цената на житото и виното спада и че доброто старо време се връща, се обесиха.

Виждайки, че Пантагрюел мълчи и не отговаря нищо, Панюрж продължи:

— Дявол го взел, вие с вашите размишления и натяквания ще ми развалите цялата работа! Хай да му се не види! Та нали станах силен, всепочитан и всемогъщ именно защото съумявах от нищо да създам нещо, напук на философите, които казват, че от нищото се ражда нищо!

Ама, ще речете, какво съм създал? Сума ти един от друг по-хубави и по-добри кредитори. Кредиторите са (и аз съм готов да потвърдя това дори на кладата, само че не включително, а изключително) хубави и добри същества. Който не ти заема стотинка, е жалко създание — изчадие на ада и на сатаната. А какво толкова съм направил ли? Дългове! О, какво необикновено и безценно нещо са тези дългове! Моите превишават числото на сричките, получено от съчетанието на всички съгласни с всички гласни и пресметнато и изчислено някога от благородния Ксенократ[1]. И няма да сгрешите по практическа аритметика, ако за достойнствата на длъжника съдите по броя на кредиторите му. Вие не можете да си представите колко съм доволен, когато сутрин се видя обкръжен от смирени, угодливи и почтителни кредитори! И ако на едного се усмихна повечко, отколкото на друг, хитрецът си въобразява, че работата му е наред, че пръв ще бъде удовлетворен именно той, и взема усмивката ми за чиста монета. Още малко и ще повярвам, че играя в сомюрската мистерия[2] ролята на бога, заобиколен от ангели и херувими. Това са моите лъстители, моите дармоеди, моите поклонници, моите ранни посетители и усърдни молители. И като гледам днес как всички горят от желание да правят дългове и да си създават кредитори, мисля си, че описаната от Хезиод Планина на героичните добродетели, тема, която някога бе моята първа дипломна работа, е същинско стълпотворение от дългове; не току-така цял свят е хукнал да я гледа и да й се радва (макар че малцина се изкачват на нея, защото е трудно проходима). Не всеки може да стане длъжник, не всеки може да се обкръжи с кредитори, И вие сте си наумили да ме изтръгнете от това неизречимо блаженство? И ме питате кога най-после ще се освободя от дълговете си? Ще ви кажа нещо повече: кълна се в добрия свети Баболен, че цял живот съм гледал на дълговете като на някаква връзка и спойка между небето и земята, като на единствен способ за съхраняване на човешката раса, тоест такъв, без който хората отдавна биха погинали, а може би съм виждал в дълговете и оная всемирна душа, която според академиците вдъхва живот на всичко.

За да си представите с бистър ум идеалната форма и образ на един свят, в който няма ни длъжници, ни кредитори, ни дяволи, вземете, ако искате, трийсетия свят от ония, дето си ги измисляше философът Метродор, или седемдесет и осмия от Петроновите[3] сто осемдесет и шест. Свят без дългове! В такъв свят мигом ще бъде нарушено правилното движение на небесните светила. Всички те ще тръгнат слепешком и без път! Преставайки да се счита за длъжник на Сатурн, Юпитер ще го лиши от орбита и със своята Омирова верига[4] ще оплете всички умове, всички богове, демони, духове, герои, бесове, земя, морета и стихии. Сатурн ще се обедини с Марс и двете светила ще обърнат света с главата надолу. Меркурий ще откаже да се подчинява на другите и не ще бъде вече техен Камил, както някога са го наричали на етруски: той никому нищо няма да дължи. Венера не ще бъде почитана, защото и тя ще откаже да заема. Луната ще се налее с кръв и ще потъмнее — за какъв дявол слънцето ще й дава светлина? Нищо не го задължава да прави това. Слънцето няма да огрява земята, небесните светила няма да оказват благотворното си влияние върху нея, защото тя ще престане да ги насища със своите изпарения и благоухания, които според думите на Хераклит и Цицерон и опитите на стоиците подхранват звездите. Между елементите ще спре всякакво общение, всякакво взаимодействие и превращение, тъй като никой от тях няма да се счита в дълг към другия, щом никой никому нищо в заем не е дал. От земята няма да блика вода, водата няма да се превръща във въздух, въздухът — в огън, огънят ще престане да топли земята. А земята ще ражда само чудовища, титани, алоади[5] и гиганти; ни дъждец ще завали, ни светлинка ще светне, ни ветрец ще повее и няма да настъпи ни лято, ни есен. Луцифер ще разкъса веригите си, ще изскочи от преизподнята с всички фурии и рогати бесове и ще поиска да смъкне от небесата боговете на големи и малки народи. Този свят, който отказва да заема, ще бъде само гадост, падение, по-мерзко от избора на ректора на Парижкия университет, дяволщина, по-объркана от представленията в Дуе. И не дай боже да изпаднеш в беда — има да си дереш гърлото и да викаш: „Помощ! Пожар! Потъвам! Умирам!“ Никой няма да те чуе, никой няма да те спаси. Защо? Защото никому нищо не си дал в заем, нито с нещо някому си задлъжнял. На съседа ти и окото му няма да мигне, че къщата ти гори, че корабът ти потъва, че си разорен или че загиваш. Все му е едно — не си му дал в заем дотогава, няма да му дадеш и занапред.

Накъсо казано, от този свят ще бъдат прокудени Вярата, Надеждата, Любовта, а хората се раждат, за да си помагат и подкрепят едни други. На мястото на тези добродетели ще се появят Недоверието, Презрението, Злопаметството с кохортата на всички злини, бедствия и проклятия. И вие с право ще си помислите, че Пандор тъкмо тогава е излял върху земята своята бутилка. Хората ще станат едни за други вълци, караконджули и бесове, каквито бяха Ликаон, Белерофонт и Навуходоносор, разбойници, убийци, отровители, злодеи, злопаметни, злонамерени, хвърлени един срещу друг от омразата като Измаил, като Метабус[6], като Тимон Атински, който заради това бе наречен мизантроп, така че за природата би било по-лесно да храни риби във въздуха и да пасе елени на дъното на океана, отколкото да търпи тази сбирщина от саможиви негодници. Мразя ги, дявол го взел, много ги мразя!

И ако по подобие на този неприятен и печален свят си представите другия — малкия свят, какъвто е човекът, вие и там ще намерите ужасна неразбория. Главата не ще даде зрак на очите, за да водят нозете и ръцете. Нозете не ще благоволят да я носят. И ръцете на свой ред ще престанат да работят за нея. Сърцето ще се изнури от този учестен туптеж и ще откаже да храни крайниците. Дробовете няма да го съживяват повече със своето дихание. Черният дроб ще му откаже кръвта си, която го храни. Оттук нататък и пикочният мехур не ще склони да бъде длъжник на бъбреците и ето как урината ще секне. Усетил, че естественият ритъм на организма е нарушен, мозъкът ще се обърка и ще престане да внася в нервите чувствителност и в мускулите — подвижност. С една думи, в този излязъл от релсите свят, който нищо не дължи, нищо не дава и нищо не заема, вие ще откриете бунт, далеч по-опасен от бунта, изобразен от Езоп в неговите басни[7]. И няма съмнение, че този свят ще погине; и ще погине не кога да е, а скоро, пък даже в него да живее самият Ескулап. И тялото му мигом ще изгние, а душата, дълбоко възмутена, ще отиде по дяволите да търси парите ми.

[1] Ксенократ — гръцки философ-платоник, изчислил, че от гръцката азбука може да се получат 100 200 000 срички. ↑

[2] … в сомюрската мистерия… — В август 1534 година в града Сомюр била представена „мистерия“ за живота, страданието и възкресението на Христос. Приятелят на Рабле, Буше, отказал да я дирижира. ↑

[3] … дето си ги измисляше философът Метродор, или… от Петроновите… — Метродор от Лампсака, епикуреец (III в. пр.н.е.), Петрон от Химера — гръцки философ, питагореец (VI в. пр.н.е.). Първият твърдял, че вселената се състои от безкрайно много светове, а вторият, че те са само сто осемдесет и шест. ↑

[4] … със своята Омирова верига… — тоест веригата, която Юпитер заплашвал да спусне на земята, за да премери силите си с всички останали богове. ↑

[5] Алоади — синове на великана Алоея, внуци на Посейдон, опитали се да щурмуват Олимп. ↑

[6] … като Измаил, като Метабус… — Библейската „Книга за битието“ изобразява Измаил като човек, ненавиждащ всичко живо. За Метабус се разказва в „Енеида“ (XI, 567–568). ↑

[7] … изобразен от Езоп в неговите басни. — Припомня се известната басня за раздора между стомаха и останалите части на човешкото тяло. ↑

Глава IV
Продължение на речта на Панюрж за възхвала на заемодавците и длъжниците

— И обратно: представете си друг свят, където всеки дава в заем, всеки заема, където всички са длъжници и всички — заемодавци. О, каква хармония ще се възцари в стройното движение на небесните светила! И ми се струва, че чувам тази хармония тъй ясно, както някога я бе чул Платон. Какво съгласие между стихиите! О, как ще се наслаждава природата от всичко, което е създала и наплодила! Церера ще бъде отрупана с житни класове, Бакхус — с вино, Флора — с цветя, Помона — с плодове. Ще видим Юнона царица на ефира, ведра, животворна, сияйна!

Моят взор е безсилен да обхване толкова красота — да видиш сред човеците мир, любов, приятелство, вярност, спокойствие, пиршества, празненства, радост, веселие, злато, сребро, дребни монети, огърлици, пръстени и всякаква стока да минава от ръка на ръка. Ни кавги, ни раздори, ни войни; ни лихвари, ни обирджии, ни скъперници, ни отказващи. Божичко мой, та не е ли това златният век, царството на Сатурн, олимпийските селения, където всички други добродетели отстъпват място на любовта към ближния, която цари над всичко, властвува, управлява, господствува, тържествува? Всички ще бъдат добри, хубави, справедливи. О свят честит! О обитатели на честит свят, вие, хора трижди и четирижди честити! Започвам да мисля, че и аз съм един от вас. Кълна се в кроткия Вребис, че ако в този честит свят, обитаван от щедри и нищо неотказващи люде, има и папа, заобиколен от върволица кардинали и други нему подобни от свещената колегия, за късо време ще се навъдят толкова чудотворци и тропари с повече обети, хоругви и свещи, отколкото в деветте епископства на Бретан, взети вкупом. Изключение се прави единствено за свети Ив.

Спомнете си само, моля ви се, как в желанието си да възвеличи отца Гийом Жусома и чрез най-високи похвали да го превъзнесе до третото небе достопочтеният Патлен каза просто:

За тях той беше знаменит,

че даваше с товар кредит.

О, златни думи!

А сега си представете, по същия образец, разбира се, нашия микрокосмос, id est[1] малкия свят, с други думи — човека, всички органи на когото си способствуват, съдействуват, благоприятствуват, иначе казано, действуват естествено. Защото природата е създала човека не за друго, а за да дава в заем и да заема. Даже небесната хармония може би отстъпва пред съгласуваността на отделните части на човешкото тяло. Създателят на този микрокосмос е възнамерявал да съхрани в него живота и душата, която вселил там като гост. Животът пребивава в кръвта. Кръвта е хранилище на душата. Ето защо грижата в този микросвят е само една — постоянното доставяне на кръв. При тази обща задача всички органи са натоварени с определено задължение и тяхната йерархия е такава, че един друг непрекъснато си помагат, един на друг си заемат, един на друг си задлъжняват. Веществото и металът, тоест хлябът и виното, годни да се превърнат в кръв, се доставят от природата. Тези два вида наша насъщна храна съдържат всички останали. Ето защо на готски език се говори за companage[2]. За да намерят, приготвят и стоплят храната, ръцете работят,

нозете ходят, носят товара на цялата машина,

очите направляват всичко,

апетитът напомня да се запълни с храна стомашната празнина.

и в същото време изцежда от далака капчици стипчива жлъчка,

езикът опитва храната,

стомахът я приема, смила и преработва в млечен сок,

вените в булото на червата изсмукват най-доброто и полезното, отделят екскрементите, които после изтласкващата сила изхвърля през съответното черво, а останалото отнася в черния дроб, и той тутакси го превръща в кръв.

Представете си сега радостта на помощните органи при вида на този златен поток, който се явява единствена тяхна храна! Даже радостта на алхимиците, които след толкова труд и такава загуба на време и сили най-после виждат металите да се видоизменят в пещите, не може да се сравни с нея. Тогава всеки орган се готви и се старае отново да пречисти и да прецеди това съкровище. С помощта на своите вени бъбреците извличат от него течност, която вие наричате урина, и по канали я отвеждат надолу. Долу тя се събира в пригоден за тази цел приемник, сиреч пикочния мехур, който в нужния момент я изхвърля. Далакът на свой ред извлича от кръвта нечистотии и утайка, наричана от вас черна жлъчка, а жлъчният мехур освобождава кръвта от излишната жълта жлъчка. Подир кръвта се прехвърля в друга една лаборатория — сърцето, където се пречиства основно. Със своите диастолично и систолични движения сърцето отново прецежда кръвта, която в дясната камера се избистря напълно и мигом след това потича към крайниците. Всеки крайник я притегля към себе си и се храни с нея, както си знае: крака, ръце, очи, с една дума, всички, и по този начин ония, които само до преди малко са били заемодавци, стават длъжници. А лявата камера така изтънко допрецежда кръвта, че сега тя напомня по-скоро някаква духовна субстанция, и в този вид я изпраща чрез артериите на всички членове, за да стопли и опресни другата, венозната кръв. С крилете и духалата си белите дробове денонощно я освежават. Признателно за това добродеяние, сърцето им отделя чрез белодробната артерия най-хубавото. В тази чудесна цедилка кръвта е пречистена, отцедена и прецедена така, че в нея се зараждат духовните сили, благодарение на които човек мечтае, мисли, преценява, запомня, решава, разсъждава и умозаключава.

Божичко, аз потъвам, пропадам, загубвам ума и дума, когато прониквам в неизмеримите бездни на този свят, тъй охотно предлагащ и вземащ. Уверявам ви, че да заемаш, е дело божие, а да дължиш — героизъм.

И това, разбира се, не е всичко. Този заемащ, дължащ и услужващ свят е така добър, че още завършил-незавършил питателната си функция, вече замисля как да заеме на ония, които още не са родени, та чрез този заем, ако може, да се обезсмърти, претвори и размножи в себеподобни същества (става дума за потомствата). Затуй всеки орган отделя и прикътва най-хубавото от своя дял храна и го изпраща надолу, а там природата е приготвила съдове и приемници, от които тази най-ценна храна тръгва по витиевати пътеки, навлиза в детеродните органи, придобива подходяща форма както у мъжа, така и у жената, и намира сгодно място, за да се съхрани и продължи човешкия род. И всичко това става чрез взаимни заеми и дългове — оттук произлиза и изразът: съпружески дълг. Отказващия природата наказва с остро смущение в целия организъм и разстройство на нервите и на ума, а даващия в заем дарява с радост, веселие и наслада.

[1] Тоест (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Обикновена храна, освен хляба и виното. — Б.пр. ↑

Глава V
Как Пантагрюел порицава длъжниците и заемодавците

— Разбирам — рече Пантагрюел, — вие, както виждам, отлично умеете да разсъждавате и говорите с жар. Но и до Петдесетница да проповядвате и глаголите, все едно, за ваше удивление в нищо няма да ме убедите и, въпреки красноречието ви в дългове никога няма да затъна. Не оставайте длъжен никому с нищо освен с взаимна любов, е казано в Библията.

Вие си послужихте с хубави образи и слова и те много ми се нравят, но чуйте сега какво аз ще ви кажа: представете си, че някой нагъл измамник и нахален заемотърсач се появи отново в града, където някога е върлувал неговото появяване ще предизвика сред гражданите по-голямо вълнение и по-голям ужас, отколкото ако пред тях се изправи самата чума в оня вид, в който се е представила пред тианския философ в Ефес. И аз съм на мнение, че персийците са били прави, когато са казвали, че да се лъже, е вторият порок, а да се задлъжнява — първият, защото обикновено дълговете и лъжата са тясно свързани помежду си.

Разбира се, не искам да кажа, че никога не бива да се взема и дава в заем. Няма човек, колкото и богат да е той, който да не прибягва понякога до заеми. И няма бедняк, който да не може понякога да му заеме. Да си припомним случая, разглеждан от Платон в неговите „Закони“: той забранява на съседите си да черпят вода от чужд кладенец, ако преди това не са се потрудили да разровят и разкопаят собствената си ливада, докато стигнат до оня пласт земя, наречен глина, и не открият там следи от изворна вода. Тук трябва да отбележа, че благодарение на своя състав тази мазна, силна, гладка и стегната земя задържа влагата и че изпаряването или оттичането на тази влага е твърде затруднено.

Така че много е срамно да търсиш пари в заем наляво и надясно, вместо да се трудиш и си ги спечелиш. Може да се заема според мен само тогава, когато на отрудения човек париците тъй и тъй не достигат или когато по някакво непредвидено стечение на обстоятелствата той внезапно загуби имота си.

Но да оставим този разговор и оттук нататък не се обвързвайте с кредитори, а от старите аз ще ви избавя.

— На мен не остава друго, освен да ви благодаря каза Панюрж, — и ако нашата благодарност трябва да съответствува на разположението, което показват към нас нашите благодетели, то моята благодарност към вас е безгранична и безпределна, тъй като любовта, която благоволявате да ми засвидетелствувате, няма цена тя надхвърля всяка тежина, всяко число, всяка мярка, тя е безгранична и безпределна. Ако благодарността трябва да отговаря на благодеянието, а радостта — на облагодетелствуването, тогава аз няма как да ви се отблагодаря. Вие ми правите много добрини, безкрайно повече, отколкото съм достоен за тях, повече, отколкото заслужавам, повече, отколкото, откровено казано, струвам; във всеки случай не така много, както вие си представяте. Но не това ме кара да страдам, не това ме мъчи и гнети. Питам се, как аджеба ще се живее оттук нататък без дългове и без заеми? Ще видите, че първите месеци ще съм намръщен и кисел, защото нито съм възпитан така, нито мога лесно да свикна с това. Та ви казвам — много се боя.

А освен това оттук нататък щом някой в Рагу се изтърве, непременно ще ме удари в носа. Всички пръдльовци в света, когато пръцкат, обикновено казват: „Ето за този, който се е издължил.“ Моите дни са преброени, усещам това. Предоставям на вас грижата за епитафия. И ще си умра така — окаден и опръцкан от света. Ако един ден някоя жена се запревива от газове в стомаха и никой от познатите церове не ги разгони, мъничко прашец от моята опръцкана и ненужна мумия сигурно ще й помогне. Колкото и малко да й дадете, тя така ще загърми, че сама ще се учуди.

Ето защо ще ви помоля да ми заемете ако не повече, то поне стотина-двеста екю, както крал Людовик XI, който поискал да избави от съдебни процеси Шартърския епископ Мил д’Иле, но после, пред настойчивите молби на епископа, отстъпил и му оставил един, колкото да се упражнява. Аз по-скоро бих предложил на кредиторите всички свои охлюви, даже и бръмбарите бих им придал, само да не осъмвам без дългове.

— Да оставим този разговор — прекъсна го Пантагрюел, — аз вече казах.

Глава VI
Защо младоженците се освобождават от военна повинност

— А кой закон — запита Панюрж — нареждаше и постановяваше посадилите нова лоза, построилите ново жилище, както и всички младоженци да бъдат освобождавани за цяла година от военна повинност?

— Законът на Мойсей — отвърна Пантагрюел.

— Че защо пък и младоженците? — отново запита Панюрж. — Да садя лозе на стари години, не е работа за мен. Виж, друго е да си гроздоберач — това е приятно, което си е истина. Строителите на жилища от мъртви камъни също не са отбелязани в моята книга на живота. Аз градя живи камъни, тоест хора.

— Според както разбирам — каза Пантагрюел, — наредбата е целяла да даде на младоженците достатъчно време да се насладят на любовта, да си създадат потомци и си осигурят наследници, та ако през втората година ги убият на война, името и гербовете им да останат на децата. А заедно с това да се убедят безплодна ли е младоженката или плодовита (едногодишният опит се считал за достатъчен, предвид на зрялата възраст, в която се бракосъчетавали), та след смъртта на първия й мъж да встъпят във второ венчило с нея: плодовитата отивала при оня, който искал челяд, а безплодната — при друг, който не изпитвал такова желание и си вземал жена заради нейните добродетели, ум, хубост или с други думи — за да внесе веселие и ред в дома си.

— Варенските проповедници — каза Панюрж — порицават втория брак, считат го за срам и безумие.

— За тях — потвърди Пантагрюел — вторият брак е като маларията.

— Точно така — съгласи се Панюрж, — и отец Шавливов казваше същото, когато в Парийе посред служба фучеше и кълнеше и осъждаше вторите бракове, но си признаваше, че предпочита да лиши от невинност сто девици, отколкото да престъргва някаква вдовица.

Аз намирам вашия довод за добър и добре обоснован, Но какво ще кажете, ако след тази отсрочка, дадена им, за да се полюбят с невестите си (а то е тяхно право и тяхно задължение), те изчерпят сперматоидните си запаси и се изтощят, отслабнат, излинеят и посърнат така, че в деня на сражението се заклатят като патици след обоза, вместо да тачат напред с войниците и с безстрашните герои там, дето Енио[1] води борбата и дето се сипят огнени удари, а то, останат ли само под знамената на Марс, за мъжки удари и дума да не става. И да ви кажа ли защо: всички смели удари те са ги нанесли вече под балдахина на своята приятелка — Венера.

Ето ви и доказателство: сред запазените у нас древни обичаи и обреди ние и днес още наблюдаваме навика не зная след колко точно дни да се изпраща младоженеца при вуйка му, та по този начин да отделят младата жена от мъжа, а той в това време да си отдъхне и да се посъвземе и с нови сили да подхване боя, като се завърне, макар мнозина от тях да нямат ни вуйка, ни вуйна; ами че нали и цар Пръдлека след сражението с рогатите не ни освободи в обикновения смисъл на думата, а просто ни изпрати, Пъд-пъд и мене, да се пооправим у дома. Впрочем Пъд-пъд все още продължава да търси дома си. Когато бях малък, кръстницата на моя дядо ми казваше, че:

Молитвите, уханно миро,

не са за всеки сътворени.

Един флейтист по-силно

свири от двама, ала уморени.

На тази мисъл ме наведе обстоятелството, че ония, които садят лозе, почти не ядат грозде и не пият вино, а така също и строителите отбягват да живеят в своите новопостроени къщи през първата година, защото се страхуват да не се задушат от липса на достатъчно въздух, както умно е забелязал това Гален в книга втора „За затрудненията при дишането“.

Та не без основателно основание, нито без причинна причина ви зададох аз този въпрос. Затова не се сърдете.

[1] Енио — гръцка богиня на войната, спътница на Арес. ↑

Глава VII
Как Панюрж престана да носи великолепния си копчелък, когато на ухото му се появи бълха

На другия ден Панюрж накара според еврейския обичай да му пробият дясното ухо и му окачат малка златна халка със скъпоценни камъни и с втъкната в нея бълха. И за да сте наясно по всички въпроси (защото, което си е право, хубаво е човек да е осведомен за всичко), ще ви кажа, че бълхата беше черна и че издръжката й едно връз друго не надхвърляше разходите около женитбата на една хирканска тигрица, тоест шестстотин хиляди мараведи на тримесечие. Но когато дълговете на Панюрж бяха погасени, такива огромни разходи се оказаха не по силите му и той реши да я храни, с каквото се хранят тирани и адвокати, тоест с потта и кръвта на ония, на чиито гръб живеят.

Взе четири лакътя грубо сукно, усука го около себе си като тога, съшита с един-единствен шев, смъкна панталоните си и си прикачи на шапката очила.

Така пременен, той се представи на Пантагрюел, комуто този карнавал се стори странен най-вече защото не виждаше хубавия, прекрасния Панюржов копчелък, който като същинска спасителна котва го предпазваше от всякакви крушения и беди.

Добрият Пантагрюел го огледа оттук-оттам и като не проумя загадъчните подбуди на тази неочаквана негова постъпка, запита какво означава чудноватото му облекло.

— Аз — отвърна Панюрж — имам на ухото си бълха[1] — с други думи, искам да се женя.

— На добър час — рече Пантагрюел, — вие много ме зарадвахте с тази новина. Аз вярвам на думите ви. Само че влюбените не ходят като вас с провиснали гащи, та даже и без гащи и с риза, изскочила над коленете, нито навличат такава дълга и дебела дреха, и то с цвят, какъвто почтените и благовъзпитани люде никога не носят. Ако някои еретици или сектанти са се обличали така, то те са били измамници и самозванци, желаещи да заблуждават и тиранизират простолюдието. Всеки е свободен да постъпва според собствения си разум и особено когато се касае за неща маловажни, незначителни, безразлични, които сами по себе си не са ни добри, ни лоши, тъй като не изхождат от сърцето и ума, дето се ражда всяко добро и всяко зло: добро, когато чувството е добро и ръководено от здрав разум; зло — когато чувството е без мяра и покварено от коварния ум. Само че аз не харесвам слабостта към нововъведенията и презрението към обичаите.

— Цветът е обикновен, цвят като за мен — отвърна Панюрж. — Аз разбирам от тия работи и въобще съм решил да се занимавам повечко с тях. Сега като съм освободен от дългове, с божията помощ ще стана най-неприятният човек, когото сте виждали. Погледнете очилата ми. Ако ме видите с тях отдалече, сигурно ще ме вземете за грозника брат Жан Буржоа[2]. Идущата година пак ще проповядвам кръстоносен поход. Стига само да са ми цели снарядите и пиките.

— Виждате ли това сукно? Знайте, че то притежава магическо свойство, известно на малцина. Облякъл съм го едва тази сутрин, а вече беснея, лудея, горя от желание час по-скоро да се оженя и като млад монах да се изпотя над жена си, пък нека в това време да ме налагат с тояга. О, какъв примерен стопанин ще бъда аз! След смъртта ми ще ме изгорят на почетната клада, а праха ми ще запазят за спомен и назидание на бъдещите образцови стопани. Дявол да го вземе, ако някой си завира носа в моето сукно, пипна ли го, няма да му се размине. Огледайте ме сега отпред и отзад. Не ви ли прилича моята дреха на същинска тога, дреха на древен римлянин от мирно време? Модела избрах от Траяновата колона в Рим и от триумфалната арка на Септимий Север. Дотегна ми войната, дотегнаха ми войнишките мундири и шинели. Раменете ми се охлузиха от ризници и брони. Долу оръжието, да живее тогата! Поне през идущата година, та ако река да се оженя, да разбера нещо от Мойсеевия закон, който вчера ми разяснихте.

Колкото до панталоните, моята пралеля Лоранс ми казваше някога, че те се правят заради копчелъка. Аз допускам да е така, защото и благородният веселяк Гален в книга девета „За предназначението на нашите крайници“ казва, че главата е направена за очите. Така де, защото природата можеше да прикачи главата на коленете или на лактите, но щом е решила очите да гледат и виждат надалеч, залепила ги е на главата като на колонка, изправена на върха на тялото: и ние строим маяци и кули нависоко, та да виждаме светлините им отдалеч.

А тъй като бих искал някое и друго време, годинка, не повече, да си отдъхна от военната служба и да се оженя, аз вече не се нуждая от копчелък, следователно и от панталони, защото копчелъкът е най-важната част от доспехите на воина. И съм готов да потвърдя под страх да бъда жив изгорен на кладата (не включително, разбира се, а изключително), че турците не са въоръжени като хората, защото копчелъците у тях са забранени със закон.

[1] … имам на ухото си бълха… — френска поговорка, означаваща „изпитвам тревога“. ↑

[2] Жан Буржоа — знаменит френски проповедник, с прозвище „Корделиер с очилца“. ↑

Глава VIII
Защо копчелъкът е най-важната част от доспехите на воина

— И така — продължи Пантагрюел, — вие твърдите, че копчелъкът е най-важната част от воинските доспехи? Това учение е ново и странно, защото е прието да се счита, че въоръжението започва с шпорите.

— Аз поддържам думите си — отвърна Панюрж, — и ги поддържам не без основание.

Забележете как грижливо е въоръжила природата с ядки и семена създадените от нея дръвчета, храсти, треви и зоофити, които тя е пожелала да утвърди и съхрани във вековете така, че видовете да оцелеят, макар отделни представители и да загиват, тъй като в тези именно ядки и семена е заключена тяхната дълговечност; забележете още как ги е снабдила и как изкусно ги е прикрила с шушулки, обвивчици, черупки, костилки, цветни чашчици, пашкулчета, трънчета, мъх, кора и бодли, които им служат като хубави и трайни естествени копчелъци. Искате примери — ето граха, баклата, дребната бакла, орехите, прасковите, памука, краставицата, житото, мака, лимона, кестените или с една дума, всички растения, при които забелязваме, че семената и ядките са по-добре прикрити, защитени и въоръжени от коя да е друга част на растението. Виж, за продължението на човешкия род природата не се е погрижила достатъчно и е създала човека гол, нежен и крехък, без оръжие, с което да напада и да се отбранява, създала го е невинен, още в златния век, създала го е същество одухотворено, а не растение, същество одухотворено, ви казвам, родено за мир, а не за война, същество, родено да се наслаждава на всички плодове и растения на земята, да господствува мирно над всички животни.

В железния век, когато след Сатурн се възцарил Юпитер и злото между хората се намножило, земята започнала да ражда коприва, бодили, тръни и други подобни на тях — така растителният свят се бунтувал срещу човека; и не стига това, ами по някаква съдбовна прищявка всички или почти всички животните изплъзнали от властта на човека и мълчаливо се споразумели не само да не му помагат и да не му се покоряват, а, напротив, да му се противопоставят и с всички сили да му пакостят.

Тогава, в стремежа си да запази своите предишни облаги и да продължи старото си господство и същевременно съзнавайки, че не може да мине лесно без услугата на повечето от животните, човекът бил принуден да се въоръжи.

Кълна се в светите гъски[1] — прекъсна го Пантагрюел, — че след последните дъждове ти си станал не само голям веселяк, но и философ.

— А сега — продължи Панюрж — забележете как природата е подсказала на човека да се въоръжи и коя част на тялото си той е започнал да въоръжава. Кълна се в божията премъдрост, че това са яйчицата.

Приап щом ги получи вече,

ни дума повече не рече.

Това потвърждава и еврейският вожд и философ Мойсей, когато казва, че Адам се въоръжил със забележително красив копчелък, майсторски стъкмен от смокинови листа, пригодени за това от самата природа и които със своята твърдост, форма, жилавост, гладкост, големина, цвят, миризма и прочие свойства и особености са твърде удобни за прикритие и защита на яйчицата.

Изключение (ако нямате нищо против) ще сторим за чудовищните по големина лотарингски яйчица, които се спущат неудържимо към дъното на гащите и не искат и да знаят ни за копчелъци, ни за каквито и да е други методи и системи: ето случая със славния гуляйджия, благородния Виардиер — видях го на първи май в Нанси тъкмо когато си стържеше яйчицата, проснал ги на маса като испанска пелерина, за да бъде по-внушителен. Така че, ако не желаем да говорим неистини, оттук нататък, когато байно тръгва на война, не бива да казваме:

Пази, Тево, гърнето с виното

(това е стомната, тоест кратуната), а:

Пази, Тево, гърнето с млякото,

което, кълна се във всички дяволи на ада, ще рече — пази яйчицата. Без главата загива човекът, а без яйчицата — човечеството.

Ето кое накара мъдрия Гален в книга първа De spermate[2] да заключи хитроумно, че би било по-добре (или по-точно казано, по-малко зле) да нямаш сърце, отколкото да нямаш детеродни органи, защото в тях като в свещена ракла се съхранява семето — продължител на човешкия род. И аз съм готов да се обзаложа за сто франка (не повече), че с тези именно камъни Девкалион и Пира[3] възстановиха човешкия род след потопа, описан тъй поетично в Библията и от поети.

Ето кое накара и доблестния Юстиниан в книга четвърта De cagotis tollendis[4] да постави summum bonum in braguibus et bragetis[5].

Поради тази и други причини веднъж, когато сеньор де Мервил се канел да тръгне на поход със своя крал и си премерил новата ризница (старата била охлузена и ръждясала и следователно негодна, тъй като през последните години кожата на корема му се опънала и се отдалечила множко от бъбреците), неговата жена се позамислила и дошла до заключение, че той не полага достатъчно грижи за брачното звено и жезъла, защитени само с ризница, и го посъветвала да ги обгради с големия и як рицарски шлем, който висял неизползуван в килера.

За тази жена се говори в книга трета на „Момински хитрини“:

Видяла мъжа си подготвен за бой

да тръгва с открито и голо мандало,

жената му рекла: „Вземи покривало

и с него да пазиш любимеца мой.“

Аз считам за умен подобен съвет,

макар и тревогата в мен да е друга,

че може да бъде внезапно отнет

израстъка, ценен за всяка съпруга.

След всичко казано дотук, моля, престанете да се учудвате на моето ново одеяние.

[1] Гъските са били посветени на Юнона. Техните крясъци издали нощното нападение на галите и така Рим бил спасен. ↑

[2] „За семената“ (лат.). — Б.пр. ↑

[3] … че с тези именно камъни Девкалион и Пира… — Според гръцката митология останалите живи след потопа Девкалион и Пира възстановили човешкия род, като хвърляли зад гърба си камъни, които мигновено се превръщали в хора. ↑

[4] „За изкореняване на лъженабожничеството“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Висшето благо в гащите и копчелъците (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

Глава IX
Как Панюрж се съветва с Пантагрюел дали да се ожени

Като видя Пантагрюел да мълчи, Панюрж въздъхна дълбоко и каза:

— Сеньор, вие разбрахте, че съм решил да се оженя, дано само, за моя беда, всички дупки не се окажат затворени, заключени и заприщени; в името на тази обич, която вие тъй отдавна ми засвидетелствувате, кажете, моля, мнението си по въпроса.

— Щом веднъж жребият е хвърлен — отвърна Пантагрюел, — щом такова е вашето желание и вашето твърдо решение, не ни остава друго, освен да пристъпим към изпълнението му.

— Да — продължи Панюрж, — но аз не бих искал да го изпълня, без да чуя вашия съвет и вашето просветено мнение.

— Моето мнение с досущ като вашето — отвърна Пантагрюел — и аз ви съветвам да се ожените.

— Да — захвана пак Панюрж, — но ако вие считате, че е по-добре да си остана в досегашното положение, без да се хвърлям в рисковани начинания, аз няма и да помисля да се женя.

— Тогава не се женете — рече Пантагрюел.

— Да — отвърна Панюрж, — но нима искате цял живот да се влача сам-самичък без мила и грижовна съпруга? Вие знаете какво е казано в Светото писание: Veh soli[1]. Самотникът никога не може да изпита онова щастие, на което се радва жененият.

— Тогава се оженете, ей богу! — рече Пантагрюел.

— Добре де — съгласи се Панюрж, — но ако моята жена ми постави рога (а тази година, както знаете, са се навъдили много), това ще е достатъчно да ме накара да изгубя търпение. Аз обичам рогоносците, считам ги за прилични хора и на драго сърце се срещам с тях, но по-скоро ще се съглася да умра, отколкото да стана рогоносец. Ето къде най-много ме боли.

— Тогава не се женете — отвърна Пантагрюел, — тъй като думите на Сенека важат за всички без изключение: бъди сигурен, че както постъпваш с другите, така ще постъпят и с теб.

— Без изключение, казвате, така ли? — запита Панюрж.

— Сенека е казал така — отвърна Пантагрюел.

— Ех, дяволът му неден! — кипна Панюрж. — Човек не може да разбере за този свят ли говори или за оня. Да, но ако аз вече не мога да мина без жена, както слепецът не може да мине без тояга (защото свределът трябва да работи, иначе как ще се живее), не е ли по-добре да се свържа с някоя честна и скромна женица, вместо всеки ден да ги меня и да треперя от страх да не ме напердашат или, което е по-лошо, да не прихвана срамната болест? Защото, да прощават мъжете им, ама никога не съм имал работа с почтена жена.

— Тогава се оженете, ей богу! — отвърна Пантагрюел.

— Добре де — съгласи се отново Панюрж, — но ако с божията воля стане така, че се оженя за почтена жена, а тя започне да ме бие, тогава ще заприличам на хрисимия Йов и ще бъда триж по-хрисим от него, стига само да не побеснея. Слушал съм, че почтените жени обикновено имат дебели глави и че в семейството си са кисели и свадливи. Но аз ще бъда и по-кисел, и по-свадлив от нея и ще я млатя по ръце, крака, глава, дробове, жлъчка и далаци така, че на гръсти ще я сторя и дяволът ще чака грешната й душа на вратата. Нали е по-харно да си поживея поне годинка още без такива неприятности, пък най-добре е и никога да не ги позная.

— Тогава не се женете — каза Пантагрюел.

— Добре де — отвърна Панюрж, — но ако аз остана без дългове и без жена (искам да кажа — ако се освободя от дълговете си в не дотам подходящо време, защото трябва да се знае, че кредиторите са много загрижени за потомството на длъжниците), та повтарям, ако остана без дългове и без жена, кой ще се погрижи за мен, кой ще ме обкръжи с голяма любов, каквато, казват, е съпружеската любов? А ако случайно се разболея, чуждите ще ме гледат през пръсти, и то, дето се вика, от ден до пладне. Мъдрецът е казал: дето няма жена, тоест майка на семейството и законна съпруга, тежко и горко на болния. Мога да ви изброя сума примери с разни папи, папски пратеници, кардинали, епископи, абати, игумени, свещеници и монаси. Но вие никога няма да ме доведете дотам.

— Оженете се, щом е тъй, ей богу! — отвърна Пантагрюел.

— Добре де — продължи отново Панюрж, — но ако падна болен и не мога да изпълнявам съпружеските си задължения, а на жената й дотегне моето неможене и вземе, та налети на друг и не само че не ми помогне, ами се надсмее над моята беда и което е по-лошо — накрая ме и обере, както неведнъж ми се е случвало да наблюдавам, тогава не ми остава друго, освен да тръгна по света гол като тояга.

— Тогава не се женете — отвърна Пантагрюел.

— Добре де — отново и отново захвана Панюрж, — но в такъв случай няма да имам законни синове и дъщери, на които да предам името и гербовете си, да им завещая състоянието си — наследено и придобито (аз ви казвам, че ще напечеля суха пара, и не само това, ами и лихва ще им търся), и с които да се поразвличам, когато ме налегнат грижи, както виждам да прави с вас всеки божи ден вашият мил и добър баща, пък и всички добри хора, които в семейното си огнище намират облекчение и разтуха. Та искам да кажа, че когато остана без дългове, без жена, че и грижи ме налегнат, вие, вместо да ме утешавате, ще се надсмивате над моите злополуки.

— Тогава се оженете, ей богу! — заключи Пантагрюел.

[1] Горко на самотния (лат.). — Б.пр. ↑

Глава Χ
Как Пантагрюел уверява Панюрж, че е трудно да се дават съвети по въпросите на брака. Гадания по Омир и Вергилий

— Прощавайте — продължи Панюрж, — но вашите съвети ми напомнят песента за Рикошет. Шеги, насмешки, противоречия — и толкоз. Кажете едно, после го отречете. Човек не знае за какво да се хване.

— Това е така — отвърна Пантагрюел, — защото във вашите решения има толкова „ако“ и толкова „но“, че нищо не мога да обоснова, нито мога да стигна до някакво определено решение. Но знаете ли какво точно искате? Ето къде е въпросът — всичко останало зависи от стечение на обстоятелствата и от волята на всевишния. Та нали виждаме хора, и не малцина, толкова щастливи в съпружеския си живот, сякаш домашното им огнище е кътче от рая. И обратно, други са толкова нещастни, че човек може да ги сравни само с дяволите, които изкушават отшелници в пустините на Тива и Монсерат[1]. Най-добре е да дочакате сляпата неделя — тогава вържете очи, наведете глава, целунете земята, а за другото се предоставете на бога. По-добър съвет от този не мога да ви дам.

Впрочем, ако желаете, ето какво може да опитаме. Донесете ми книгата на Вергилий, разтворете я три пъти последователно с края на нокътя си и по броя на стиховете (които ние с вас предварително ще определим) ще разберем какъв ще бъде вашият брак. Защото чрез гадания по Омир хората често са узнавали съдбините си. Такъв е например случаят със Сократ, който, като чул този стих на Омир, произнесен от Ахил („Илиада“, песен девета):

Ηματί κεν τρίτάτω Φυίην ερίβωλον ίκοίμηψ

Аз ще се озова за два-три дни

във Фтия[2] със хубавите долини.

отгатнал, че ще умре след три дни и потвърдил това пред Есхил, както разказват Платон в „Критон“, Цицерон в първа книга на De divinatione[3] и Диоген Лаертски.

Такъв е случаят и с Опилий Макрин; той страстно желаел да узнае ще стане ли император на Рим и попаднал на следния стих („Илиада“, песен осма):

Ω γέρον η μαλα δη σε νέοι τείρουσι μαχηται,

Ση δε βίη λέλυται, χαλεπόν σε γηραςοπαζει…

Старче, със войници млади обкръжен,

не разчитай никак, че ще си спасен,

сили нямаш ти, старческата маска

право в зиналия гроб те тласка.

И наистина, той бил вече стар и управлявал империята само година и два месеца, а после младият и могъщ Хелиогабал го смъкнал от престола и го убил.

Такъв е случаят и с Брут: той поискал да узнае изхода от Фарсалската битка, в която после паднал убит, и избрал този стих, произнесен от Патрокъл („Илиада“, песен шестнадесета):

Αλλά με μοίρ ολοη και Δητους εκτανεν νίος

Коварна парка, безпощадно зла,

заби във мене Фебова стрела.

Боеви ключ в тази битка било името Феб.

Гаданията по Вергилий били известни още в древните времена и предричали важни случки и събития от най-голямо значение, като възшествия на престола на римската империя, както това се случило с Александър Север, комуто съдбата поднесла този стих от книга шеста на „Енеида“:

Tu regere imperio populos Romane memento…

Властта на Рим когато наследиш,

старай се никому да не вредиш.

След някоя и друга година той наистина се възкачил на римския престол.

И римският император Адриан, измъчван от желание да узнае какво мисли и какви чувства питае към него Траян, прибягнал към гаданията по Вергилий и попаднал на този именно стих от книга шеста на „Енеидата“:

Quis procul ille autem, ramis insignis olivae

Sacra ferens? Nosco crines incanaque menta

Regis Romani…

Но кой е този, който в своята ръка

с маслиновата клонка идва срещу мен?

С косите сребърни и сана си свещен

аз го приемам май за римски цар така,

Не след много той бил осиновен от Траян, а след смъртта му станал император.

И Клавдий, вторият, всепочитан римски император, попаднал на следния стих от книга шеста на „Енеидата“:

Tertia dum Latio regnaritem viderit aestas.

Във Рим се възцари за малко дни

и много скоро друг ще те смени.

И наистина, той царувал само две години. Този същият Клавдий пожелал да узнае съдбата на своя брат, комуто искал да предостави управлението на империята, и се натъкнал на тези думи от песен шеста на „Енеидата“:

Ostendent terris hunc tantum fata.

Съдбата скоро ще го прати във пръстта.

Така точно и станало, защото бил убит само седемнайсет дни след като поел управлението на империята.

Същата участ постигнала и император Гордиан Младши.

На Клод Албин, любопитен да узнае съдбата си, жребият поднесъл следното от книга шеста на „Енеидата“:

His rem Romanam magno turbante tumultu

Sistet eques, est.

Този конник, в смутни времена,

сигурност за Рим и бъднина,

картагенците във бой ще смаже,

Галия безмълвно ще накаже.

И на божествения Клавдий, предшественик на Аврелий, поискал да разбере ще се радва ли на потомство, съдбата отговорила със стих от книга първа на „Енеидата“:

His ego nes metas rerum, nec tempora pono.

Съдбата с дълъг срок ги поощрява

и щастие безкрайно им дарява.

И наистина, небето го дарило и предарило с наследници и потомци.

И на господин Пиер Ами[4], когато пожелал да узнае ще избегне ли от примамките на нечистите сили, било отговорено с този стих от книга трета на „Енеидата“:

Heu! fuge crudeles terras; fuge littus avarum.

Бързо тия варварски народи напусни,

с техните безплодни, сухи равнини.

И човекът се изскубнал от ръцете им здрав и читав.

Може да се приведат още хиляди други случаи, когато се сбъдвало всичко, което пророкувал намереният по този начин стих, но за това би трябвало да се разказва дълго.

И все пак аз не искам да ви убеждавам, че този способ е безпогрешен, за да не би да останете излъган.

[1] Монсерат — планински хребет в Каталония. ↑

[2] Фтия — град и област в Тесалия. ↑

[3] „За гадания“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Пиер Ами — приятел на Рабле. ↑

Глава XI
Как Пантагрюел доказва, че гаданието със зарове е осъдително

— Да опитаме с три зара — предложи Панюрж, — така ще си свършим работата и по-бързо, и по-точно.

— Не — възрази Пантагрюел, — такова гадание е лъжливо, недостойно и крайно позорно. Никога не се захващайте с него. Проклетата книга „Забавно гадание със зарове“ е измислена някога от самия враг на човека — дявола, в Ахея, близо до Бура; там, пред статуята на Херкулес[1], той заблуждавал и продължава да заблуждава и омотава в мрежите си много лековерни души. Вие знаете как Гаргантюа, моят баща, запрети тази книга в цялото си кралство, как я изгори заедно с всички нейни гравирани дъсчици и изображения, унищожи я и я изкорени като най-опасна зараза.

И запомнете, че всичко, което ви казвам за заровете, в същата мяра се отнася и за ашиците: и гаданието с тях е гадание лъжливо и недостойно. И не ми казвайте, че Тиберий имал щастлива ръка в деня, когато подхвърлял ашици в Апонския извор при Герионовия оракул. Това са примамки, с които нечестивецът подвежда доверчивите души и ги осъжда на вечни мъки. Но за да не ви огорча, нямам нищо против да хвърлите три зара тук — на тая маса. По общото число на точките ще изберем и стиха на страницата, която разтворите. Имате ли зарове в джоба си?

— Колкото искате — отвърна Панюрж. — Това е дяволският зелен лист, както го нарича Мерлин Кокай в книга втора De patria diabolorum. Срещне ли ме дяволът без зарове, все едно, че ме е издебнал без зелен лист.

И тъй, Панюрж хвърли заровете и се паднаха 5, 6 и 5.

— Това прави шестнадесет — рече Панюрж. — Сега да вземем шестнадесетия стих на отворената страница. Числото ми харесва и ми се струва, че ще имаме щастие. Нека отида по дяволите, нека се врежа в редиците им, както се врязва топката в кеглите или снарядът в пехотния батальон, нека тези бесове отмъкнат душата ми, ако в първата брачна нощ не накарам жена си да цъфне точно толкова пъти.

— О, в това не се и съмнявам — отвърна Пантагрюел — и не виждам защо трябва да давате такава ужасна клетва. Първия път няма да успеете и тогава ще ви се отчетат петнайсет точки, затова пък сутринта изведнъж ще попаднете в целта и ето как ще попълните бройката.

— Така ли си мислите? — запита Панюрж. — Засечка никога не е допуснал юначният стрелец, който стои на стража малко по-долу от пъпа ми. Виждали ли сте ме някога да се посрамя? Никога, никога и никога. Попитайте всички свети и преподобни отци, аз бия като тях — без грешка.

Между това донесоха книгата на Вергилий. Преди да я разтвори, Панюрж се обърна към Пантагрюел така:

— Сърцето ми плющи в гърдите като пряпорец, развяван от вятъра. Опитайте пулса ми — ето тук, на лявата ръка. Виждате ли как вената лази като жива и кръвта бие, ще рече човек, че ме друсат на диспут в Сорбоната. Не считате ли за нужно, преди да започнем, да призовем Херкулес и богините Тенити, за които съм слушал, че председателствували съвещанията в гадателната зала?

— И без тях ще минем — отсече Пантагрюел. — Само разтворете с нокът книгата.

[1] … там, пред статуята на Херкулес… — Пред тази статуя имало маса, върху която хората хвърляли кости и според това как те падали, жреците тълкували отговора на бога. ↑

Глава XII
Как, гадаейки по Вергилий, Пантагрюел определя какъв ще бъде бракът на Панюрж

И така, Панюрж разтвори книгата на страница шестнадесета и попадна на следния стих:

Nec Deus hunc mensa, Dea nec dignata cubili est.

Не бе достоен с бога да се весели,

ни ложето с богинята да сподели.

— Този стих — заключи Пантагрюел — не пее за добро. Той говори, че жена ви ще бъде безпътна, а вие, разумява се, рогоносец. Богинята, която не е разположена към вас, е Минерва, девица, всяваща ужас, богиня всемогъща, поразяваща като мълния, враг и на рогоносците, и на прелъстителите, враг на сластолюбивите съпруги, които не зачитат обещаната вярност и се отдават на други. Богът — това е Юпитер гръмовержец. И запомнете, че според учението на древните етруски манубии (така наричали те вулканическите мълнии) хвърляли само Минерва (доказателство бе пожарът, обхванал корабите на Аякс[1]) и Юпитер, най-главният й баща. На другите богове не е позволено да трещят и фучат и затова хората по-малко се боят от тях.

Ще ви кажа и нещо повече, което трябва да запомните като символ, извлечен от най-древната митология. Когато титаните въстанали срещу боговете, същите тези богове отначало се надсмивали над тях и казвали, че са противници, недостойни даже за слугите им. Но като ги видели как награбили планината Пелион и я стоварили на планината Оса и как разтърсили Олимп в желанието си да тръснат и него върху първите две, всички се ужасили. Тогава Юпитер свикал общ съвет. На съвета решили боговете да се отбраняват с чест. А тъй като неведнъж им се било случвало да гледат битки, загубвани само поради присъствието на жени, товар тежък и безполезен за армията, споразумели се временно да изгонят от небесата — някъде към Египет и Нил — цялата тази банда от нагли богини, които превърнали в невестулки, белки, прилепи, мишки и прочие метаморфози. Оставили само Минерва, за да сипе с Юпитер гръм и мълнии като богиня на науката и войната, на ума и деловитостта, богиня, родила се въоръжена, богиня, от която еднакво се бояли и на небето, и във въздуха, и по море, и на суша.

— Дяволска работа! — сепна се Панюрж. — Да не би да съм Вулкан, за когото говори поетът? Не! Аз не съм куц, ни фалшификатор на монети, ни ковач като него. А щом е така, може да попадна на жена, приятна и хубава като неговата Венера, но не и такава уличница като нея, а и аз няма да бъда рогоносец като него. Кривокракият подлец се остави да го обявят за рогоносец със знанието и съгласието на всички богове. Затова трябва да разбираме предсказанието му в обратния смисъл.

Стихът предсказва, че жена ми ще бъде скромна, целомъдрена и вярна, а не свадлива, не опърничава, нито вироглава и родена от главата на Юпитер като Палада, и този хубостник Юпитер няма да бъде мой съперник и няма да топи хляба си в чорбата ми, когато се случи да седнем на една трапеза.

Припомнете си само неговите подвизи и славни похождения. По-закоравял развратник и по-безсрамен кордел[2]… искам да кажа — борделиер светът не е виждал досега; гаден като нерез. Не току-така в планината Дикте, на остров Крит, го е кърмила свиня, ако, между нас казано, Агафокъл Вавилонянина не ни баламосва; и по-похотлив от пръч: ненапразно някои казват, че го е поила с млякото си козата Амалтея. Кълна се в Ахерон, че преобразен като козел, той изнасили в един ден една трета от света с всички животни и хора, реки и планини, тест цяла Европа. Заради това нечувано и невиждано окозляване поклонниците на Амон накарали да изобразят Юпитер като рогат козел, окозляващ коза.

Но аз зная как да се пазя от този рогач. Не си представяйте, че ще намери в мене глупака Амфитрион, стоокия негодник Аргус, подлеца Акризий, непрокопсания тиванец Лик, заплеса Агенор, мекушавеца Езоп, гащатия петел Ликаон, дебелоглавия тосканец Корит или дългия като върлина Атлас. Той може сто пъти да се превръща в лебед, бик, сатир, в златен дъжд, в кукувица (както направи, когато обезчести сестра си Юнона), в орел, козел, гълъб (какъвто стана, когато се влюби в девицата Фтиа[3], оная, дето си живеела в Егион), в огън, в змия и дори в бълха, в епикурейски атоми или да се изразя магистронострално — във вторични интенции, рано или късно аз ще го пипна с моята въдица. И знаете ли какво ще му направя? Дявол да го вземе! Точно каквото направи Сатурн на баща си Уран (Сенека ми го предсказа, а Лактанций го потвърди), каквото стори и Рея на Атис: ще му откъсна яйчицата, така че от тях и помен няма да остане. Та да видим тогава какъв папа ще ми бъде, щом testiculos non habet.

— Спокойно, момчето ми, спокойно! — рече Пантагрюел. — Разтворете книгата още веднъж.

И Панюрж попадна на следния стих:

Membra quatit, gelidusque coit formidine sanguis.

Тя му строши гръбнака и врата

и му смрази във жилите кръвта.

— Стихът казва — обясни Пантагрюел, — че жена ви ще ви пердаши и отпред, и отзад.

— Напротив — възрази Панюрж, — стихът казва, че аз ще връхлетя върху нея като тигър, ако тя ме изкара от кожата ми. Тоягата ще ми свърши работа. Но нямам ли подръка тояга, дяволът да ме изяде, ако аз не я изям жива, както лидийският цар Камбъл изял жена си.

— Вие сте — забеляза Пантагрюел — много смел. Сам Херкулес не би се осмелил да излезе насреща ви, когато сте разгневен. Както казват — Жан[4] струва двама, а Херкулес не смее да излезе сам срещу двама.

— Та нима аз съм Жан? — запита Панюрж.

— Не, не — отвърна Пантагрюел, — играта е такава.

Третия път Панюрж попадна на такъв стих:

Faemineo praedae et spoliorum ardebat amore.

Гореше от пламтящото желание

да бъде всичко нейно притежание.

— Този стих — продължи Пантагрюел — предсказва, че вашата жена ще ви обере. Вътре сте и по трите точки: ще станете рогоносец, ще ви бият и ще ви оберат.

— Напротив — възрази Панюрж, — този стих говори, че тя ще ме обича с идеална любов. Сатирикът е напълно прав, когато казва, че жена, която изгаря от възвишена любов, понякога изпитва удоволствие да измъкне нещо от своя любим. Но какво, мислите? Може да бъде ръкавица, копче от панталон, за да го накара да го търси, с една дума, какво да е, нещо съвсем дребно…

Така и тези малки спречквания, тези безобидни престрелки, които от време на време избухват между влюбените, съживяват и подбуждат любовта. Така и точиларят сегиз-тогиз очуква с чук бруса, та по-добре да точи желязото. Ето защо тълкувам в моя полза тези три предсказания. Иначе ще ги обжалвам.

— Присъдите на съдбата и на богинята Фортуна не подлежат на обжалване — възрази Пантагрюел, — така твърдят древните законоведи и знаменитият Балд в L. ult. C. de leg[5].

Работата е там, че богинята Фортуна не признава над себе си по-висша инстанция, където и да подадем тъжби срещу нея самата и нейните предсказания. И ето защо подвластните на тази богиня не могат да възстановяват положението, съществувало до нейната присъда, което Балд изрично подчертава в L. Ait praetor § ult. ff de minor[6].

[1] … пожарът, обхванал корабите на Ааякс… — Митът разказва, че след превземането на Троя Аякс обезчестил в храма на Атина Палада дъщерята на троянския цар, за което Атина поразила с мълнии и потопила корабите му на път към гръцките брегове. ↑

[2] … по-безсрамен кордел… — тоест корделиер — монах от ордена „Свети Франциск Асизки“ (францисканец). ↑

[3] Девицата Фтиа — нимфа, която съблазнил Зевс в образа на гълъб. ↑

[4] Жан — прозвище на измамвания и снизходителен съпруг. ↑

[5] З(акон) посл(еден) к(анон) „За зак(оните)“ (лат.). — Б.пр. ↑

[6] За малк(и) з(акони) „Преторът говори“ § посл(еден) (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XIII
Как Пантагрюел съветва Панюрж да отгатне чрез сънищата си щастлив ли ще бъде бракът му или нещастен

— Тъй като ние с вас тълкуваме различно предсказанията по Вергилий, нека опитаме друг начин на гадание.

— Какъв? — запита Панюрж.

— Добър — отвърна Пантагрюел, — античен и автентичен — по сънищата. Случва се, и нерядко, душата да предугади бъдещето чрез сънища, като описаните от Хипократ в книга Περί ενυπνίων[1], от Платон, Плотин, Ямблих, Синезий, Аристотел, Ксенофонт, Гален, Плутарх, Атемидор Далдийски, Херофил[2], Кв. Калабрийски[3], Тео крит, Плиний, Атеней и други.

Многобройни доказателства тук не са нужни. Всичко ще ни стане ясно чрез един най-обикновен пример: вие сигурно сте забелязали, че когато децата са изкъпани, накърмени и напоени, спят дълбоко и тогава дойките със спокойна съвест отиват да се веселят: те са свободни да вършат всичко, каквото пожелаят, тъй като присъствието им край люлката в това време е ненужно. Така също, когато нашето тяло спи и до пробуждането си не изпитва никаква нужда, а храносмилането е преустановено, нашата душа се изпълва с веселие и вижда отново своята родина, тоест небето. Така тя отново придобива отличителния знак на първоначалния си божествен произход и приобщавайки се към съзерцание на безкрайната духовна сфера, чийто център е във всяка точка на вселената, а окръжността — никъде (и това според учението на Хермес Тримегист[4] е богът), сфера, където нищо не се случва, нищо не възниква и нищо не погива и в която всички времена са едно несмутимо настояще, душата забелязва не само станалото дотогава, но и онова, което предстои да стане, и тъй като известява за него своето тяло и посредством чувствата и телесните органи го прави достояние на сродните ней люде, я наричат пророчица и гадателка.

Вярно е, че тя не ни предава точно онова, което е видяла, а то се дължи на несъвършенството и недостатъчната възприемчивост на човешките чувства: така и луната, осветявана от слънцето, не ни предава светлината му тъй чиста, тъй ослепителна и ярка, каквато я получава от него.

Затова сънните видения се нуждаят от изкусни, мъдри, съобразителни, опитни, разумни и безпогрешни тълкуватели или както ги наричали гърците, онейрокрити и онейрополи.

Затова Хераклит твърдял, че сами по себе си сънищата не разкриват нищо, както и не скриват нищо; те са само знамения и сигнали на бъдни неща, било то за наша радост и мъка или за радост и мъка на други. За това свидетелствува Светото писание, както и хилядите случаи, когато събитията в живота на отделните хора се развиват тъй, както са ги видели насън.

Обитателите на Атлантидите и на Тасос, един от Цикладските острови, са лишени от такова улеснение, защото в техния край никой никога не сънува. Такъв бил случаят с Клеон Давлийски и с Тразимед, а в наше време и с френския учен Виланованус[5], който никога нищо не сънувал.

И тъй, утре, в часа, когато изгряващата розовопръста Аврора пропъди нощния мрак, отдайте се на съня и заспете дълбоко. Но се постарайте да се отърсите в това време от всички земни страсти — любов, омраза, надежди и страх.

Както някога великият гадател Протей, превърнат в огън, вода, тигър, дракон или в други образи, се видял безсилен да предсказва бъдещето и затова бил принуден да приеме своя собствен естествен вид, така и човекът може да се проникне от пророческия дух и изкуството да предрича само когато най-божествената частица в него (тоест Nobs[6] и Mens[7]) е ведра, притихнала, спокойна, освободена напълно от страсти и мирска суета.

— Съгласен съм — отвърна Панюрж. — А вечер колко трябва да се яде — малко или много? И знайте, че не без причина ви задавам този въпрос. Когато си легна ял-неял, тогава и сънищата ми са пусти и празни като стомаха.

— Нищо не яжте — отвърна Пантагрюел, — така ще е по-добре за вас, особено като се вземат под внимание вашата пълнота и вашите навици. Древният пророк Амфиарий изисквал от хората, които трябвало да отгатват предсказанията му чрез сънищата си, да не ядат през целия този ден и да не пият вино през предшествуващите три дни. Ние с вас, разбира се, няма да се подлагаме на такава строга диета.

Аз съм убеден, че лакомецът и пияницата трудно могат да доловят знаменията на духовните неща; обаче не споделям и мнението на ония, които си въобразяват, че след дълъг и упорит пост по-лесно проникват в небесните тайни. Може би си спомняте колко пъти Гаргантюа, чието име произнасям с благоговение, ни е повтарял, че писанията на разните отшелници и постници са толкова празни, кухи и постали, колкото и тялото им, и че е трудно да запазят здрав и спокоен дух, когато плътта е изтощена, като имаме предвид философите и лекарите, които твърдят, че животинските токове се зараждат и действуват в артериалната кръв, пречистена и прецедена до съвършенство чрез чудната цедилка под мозъчните кухини. Гаргантюа ни посочи като пример един философ, който мислел, че уединен и далеч от тълпата, ще размишлява, преценява и съчинява по-добре, но станало иначе: около него лаели псета, виели вълци, ръмжали лъвове, цвилели коне, врещели слонове, съскали змии, ревели магарета, свирукали щурци, гугукали гургулици — с една дума, тази гълчава му пречела повече от шума на Фонтенския или Ниорския панаир, защото гладът го измъчвал и зверчето в стомаха виело, очите тъмнеели, а вените изсмуквали сърцевината на месестите части и обезсилвали този немирен дух, който нехаел за своя естествен хранител и стопанин — тялото. Така и птицата в ръката на ловеца-соколджия иска да отлети, а яките ремъци все я теглят надолу.

Все по този повод мога да се позова на авторитета на Омир, баща на всички науки: той казва, че гърците престанали да оплакват мъртвия Патрокъл, най-верния приятел на Ахил, в момента, забележете — не преди, а в момента, когато гладът се обадил и стомасите им отказали да ги снабдяват със сълзи, защото изчерпаното от продължителен глад тяло не може да заплаче и да изцеди сълзлива течност.

Умереността при всички обстоятелства е похвална и аз ви съветвам и тук да се придържате към нея. Не яжте за вечеря ни боб, ни заешко или каквото и да е друго месо, ни октопод (наричан още полип), ни зеле или други храни, които могат да смутят и отслабят вашите животински токове. Както огледалото, чиято повърхност е замъглена от дихание или от мъгла, не може да отрази стоящите пред него предмети, така и духът губи способност да прозре съня, когато тялото е обезпокоено и дразнено от изпарения, идващи от неотдавна погълнатата храна, защото между тялото и духа съществува строга съгласуваност.

Изяжте няколко хубави крустоменски и бергамски круши, една ябълка „курпандю“, шепа туренски сливи и малко череши от моята градина. И не се бойте, че ще направят сънищата ви лъжливи, неясни или съмнителни, за каквито някои перипатетици считали есенните сънища на основание на това, че през есента хората ядат повече плодове, отколкото през другите годишни времена. Косвено потвърждение на това ние намираме у древните пророци и поети, които казват, че празните и измамните сънища се таят под покривалото на окапалите листа, а листите, както знаем, капят през есента.

И наистина, този естествен кипеж, който е така неудържим в пресните плодове и който чрез парите, предизвикани от постоянното движение, лесно прониква в животинските части (нали така именно се образува ширата), сега отдавна вече се е укротил и секнал. Затова вие ще си пиете студена водица от моя геран.

— Вашите условия ми се струват малко трудни — рече Панюрж, — но, ща не ща, ще ги приема и още утре заран, щом се пробудя, ще започна да постя. За останалото се предоставям на двете Омирови врати[8], на Морфей, на Икел, на Фантас и Фобетор[9]. Ако те ми помогнат, ще им издигна весел олтар от най-мек пух. А озова ли се в Лакония, някъде между Етил и Талама, в храма на богинята Ино, тя сигурно ще разсее моите тревоги, като изпълни нощта ми с хубави и радостни сънища.

След това Панюрж се обърна към Пантагрюел с въпроса:

— А какво мислите, нали няма да е зле, ако под възглавницата си поставя лаврово клонче?

— Нямате никаква нужда от него — възрази Пантагрюел. — Това е суеверие и всичко, което Серапион Аскалопски, Антифон, Филохор, Артемон[10] и Фулгенций Планциад[11] са писали по този повод, е измама и лъжа. Същото бих казал, без да желая да обиждам стареца Демокрит, и за лявото рамо на крокодил, а и на хамелеон, и за бактрийския камък, познат под името евметридий, и за Амоновия рог: така етиопците наричат златистия скъпоценен камък във вид на овнешки рог, подобен на рога на Юпитер-Амон, и казват, че сънищата на ония, които го носят като талисман, са истински и безпогрешни като предсказанията на божествените оракули.

Може би е вярно каквото пишат Омир и Вергилий за двете порти на сънищата, на които вие възнамерявате да се предоставите. Едната е от слонова кост и от нея излизат загадъчни, лъжливи и празни сънища, защото през слоновата кост, колкото и тънка да е тя, нищо не може да се види: нейната плътност и непрозрачност спират зрителните токове и следователно правят невъзможно възприятието на образи. Другата е рогова и от нея излизат ясни, верни и безпогрешни сънища, защото през рога, който е лъскав и прозрачен, всички образи се долавят ясно и отчетливо.

— Вие искате да кажете — намеси се брат Жан, — че сънищата на рогоносците, какъвто с божията помощ и с помощта на жена си ще стане Панюрж, са всякога истински и безпогрешни.

[1] „За сънищата“ (гр.). — Б.пр. ↑

[2] Херофил — гръцки лекар от IV в. ↑

[3] Кв. Калабрийски — гръцки поет. Истинското му име е Квинт Смирнски. ↑

[4] Хермес Тримегист — Хермес Трижвеличайши (гр.). Така наричали автора на известния в средните векове философски диалог. ↑

[5] Виланованус (1495–1530) — известен учен-хуманист. ↑

[6] Ум (гр.). — Б.пр. ↑

[7] Ум (лат.). — Б.пр. ↑

[8] … на двете Омирови врати… — Виж „Одисея“, XIX, 562–567. ↑

[9] Икел, Фантас и Фобетор — божества на страшни сънища, синове на Хипнос. ↑

[10] Серапион Аскалонски, Антифон, Филохор, Артемон — гръцки учени и оратори. ↑

[11] Фулгенций Планциад — латински писател (VI в.) ↑

Глава XIV
Сънят на Панюрж и тълкуването му

В седем часа на следващото утро Панюрж се отправи към Пантагрюел, дето вече бяха надошли Епистемон, брат Жан Зъботрошача, Понократ, Евдемон, Карпалим и други; при пристигането му Пантагрюел им каза:

— Ето нашия съновидец.

— Тези думи — забеляза Епистемон — стрували някога скъпо на синовете Якови.

Тогава Панюрж каза:

И тъй, сега съм ни повече, ни по-малко съновидецът Гийо. Какви ли не сънища сънувах тази нощ, но да си кажа право, нищо не разбрах. Запомних само, че ми се привидя жена, млада, стройна, красива, и като че ли си играеше и се забавляваше с мен като с малко дете. Не мога ви изкажа колко бях доволен и щастлив. Жената ме галеше, милваше, стискаше, щипеше, целуваше, мляскаше и уж на шега, току ми лепна на челото две хубави, малки рогца. Аз й казах, пак уж на шега, че трябва да ми ги сложи под очите, та по-добре да видя къде да я бодна и да не каже после Мом[1], че не са поставени на място, както на времето си е казал за бичите рога. А тя, лудетината, не искаше и да знае и местеше рогцата все по-нагоре и по-нагоре. И чудно, но което си е истина, не усещах никаква болежка. После, не разбрах как стана, но от веднъж се превърнах в тъпан, а тя — в сова. В този миг сънят ми се прекъсна и аз се събудих крайно недоволен, смутен и объркан. Ето ви пълно блюдо сънища. Яжте със здраве и тълкувайте, както ги разбирате. Хайде да закусим, Карпалим!

— Доколкото разбирам от сънища — захвана Пантагрюел, — струва ми се, че вашата жена няма да ви накичи с истински рога, каквито имат сатирите, но и няма да пази съпружеската вярност, ще ви изменя с други и ще ви на прави рогоносец. На този въпрос Артемидор дава изчерпателно обяснение, напълно сходно с моето. Освен това вие няма да се превърнете наистина в тъпан, но жена ви ще ви бие като тъпан на сватба. И тя няма да се превърне в сова, а ще ви обере като сова, която открай време си има този навик. Та, както виждате, сънищата ви потвърждават гаданията по Вергилий: ще бъдете рогоносец, ще ви бият и ще ви оберат.

Брат Жан хълцукна от удоволствие и рече:

— Дявол го взел, ще ми бъдеш рогат, уверявам те — ще ти израснат на челото две хубави рогца. Хо, хо, хо! Господ да ти е на помощ, господин Роголюбов. Тегли ни сега късичка проповед, пък аз ще тръгна с бакърчето за парата.

— Напротив — опъна се Панюрж, — сънят ми показва, че когато се бракосъчетая, върху мен като от рог на изобилието ще се изсипят всички блага. Вие казвате, че рогата ми ще приличат на сатирски рога. Amen, amen, fiat, fiatur ad diferentiam papae.[2] И така, моичкият всякога ще си бъде на пост и като у сатирите — неизтощим. О, всички желаят това, но на малцина се отдава да го изпросят от небето. Тъй че за рогца и дума да не става, защото само липсата на такъв кукуряк като моя е безспорната и единствената причина за ороговяване на мъжете.

Какво кара просяка да проси? Това, че в къщи няма с що да си напълни торбата. Какво кара вълка да излезе от гората? Гладът. Какво кара жената да блудствува? Вие сами се досещате. Позовавам се по тая точка на господа съдиите, на господа председателите, съветниците, адвокатите, прокурорите и прочие тълкуватели на тази почтена алинея от закона за frigidis et maleficiatis.

Да прощавате вие, но чини ми се, че грешите, и то не малко, като смесвате рога и рогоносене. Ами че и Диана си има рогца на главата във вид на хубав полумесец. Но ще рече ли това, че е рогоноска? Как, дявол го взел, ще бъде рогоноска тя, която никога не е била омъжена? За бога, изразявайте се ясно, че, току-виж, е направила с вас туй, което стори с Актеон.

Славният Бакхус също носи рога, и Пан, и Юпитер-Амон, и толкова други. Нима всички те са рогоносци? Нима Юнона е развратница? А по фигурата metalepsis[3] излиза така.

Ако при живи майка и баща наречете някое дете копеле или незаконородено, това значи, че вие изтънко сте дали да се разбере, че считате бащата за рогат, а майката за блудница.

Да сме наясно! Рогцето, с което ме кичеше моята жена, е рогът на изобилието — изобилие на всякакви земни блага. В това не се и съмнявайте. Колкото до тъпана, това значи, че аз като тъпан на сватба ще се веселя, ще ехтя, ще бръмча, ще гърмя и ще пърдя. Повярвайте, сънят ми от край до край е добро знамение за мен. Жена ми ще бъде гиздава и мила като хубава малка сова. А който не вярва,

върви, бесило ти се пада

в чернилото на ада.

— Да сравним — рече Пантагрюел — края на вашия сън с началото му. Най-напред казвате, че сте били на върха на блаженството, а после се пробуждате недоволен, объркан и разгневен…

— Че какво чудно има в това — прекъсна го Панюрж, — не бях ял!

— Аз предчувствувам — продължи Пантагрюел, — че всичко ще тръгне на поразия. Бъдете сигурен, че всеки сън, който прекъсва внезапно и оставя човека недоволен и объркан, е зла поличба или направо предвещава зло.

Зла поличба ще рече поличба за болест лоша, коварна, прилепчива, скрита и загнездена дълбоко и която под влиянието на съня (а той според медицинските теории усилва храносмилателната способност) започва да се обажда и да се стреми към повърхността. От болезненото сътресение вашето спокойствие се нарушава и първият орган на чувствителността — сърцето — усеща това и застава нащрек. То е, както пословицата казва — оси да раздразниш, Камаринското блато да размътиш, заспала котка да събудиш.

А кога сънят предвещава зло? Когато душата в прозренията си види това зло или го догади; сънят ти подсказва, че съдбата е отсъдила за нас нещастие и че то скоро ще ни сполети.

Нека вземем за пример сънищата и неспокойното пробуждане на Хекуба и на Евридика, жената на Орфей. И двете жени, както разказва Ений, скочили от сън внезапно и с тревога в душата. И какво? После станало така, че пред очите на Хекуба загинали и мъжът й Приам, и децата й, и родината й, а Евридика скоро след съня си умряла от мъчителна смърт.

Същото се случило и с Еней, който сънувал, че разговаря с мъртвия Хектор, и отведнъж се събудил разтреперан. И какво? Още същата нощ разграбили и опожарили Троя. Друг път, виждайки насън своите домашни богове и пенати, той в ужас се пробудил и същия ден бил застигнат от страшна буря в морето.

Друг случай — с Турн[4]: и той се събудил внезапно, ужасен от страшния образ на някаква адска фурия, която го подстрекавала да започне война срещу Еней; не минало много и Турн бил убит от същия този Еней.

Примери колкото щете.

Но щом е реч за Еней, нека добавя, по думите на Фабий Пиктор[5], че той не замислял и не предприемал нищо, за което предварително не бил известен чрез своите пророчески сънища.

Тези примери не са лишени от смисъл. И наистина, ако сънят и почивката са дар и особена милост от боговете, както потвърждават философите и както поетът казва[6]:

Бе час, когато, от небето долетял,

сънят в очите на човека бе запрял.

такъв дар може да извика недоволство и гняв само когато предрича голяма беда. Иначе нито почивката ще е почивка, нито дарът ще е дар, ако приемем, че са изпратени не от благоразположени към нас богове, а от враждебни бесове, съгласно познатата поговорка:

εκθρων άδωρα δώρα[7].

Представете си, че на трапезата, отрупана с гозби, седи главата на семейството и както си яде с голям апетит, отведнъж скача ужасен. Оня, който не знае причината, може да се изуми. А какво всъщност е станало? Човекът е дочул виковете на слугите и на децата си: „Горим! Грабят ни! Убиват ни!“, затова оставя трапезата и хуква презглава да помогне на хората си.

И наистина, аз си спомням, че кабалисти и масорети, тълкуватели на Светото писание, като обясняват как да разпознаваме ангела от дявола в нашите сънища (защото и дяволът често приема образ на ангел), казват така: разликата между едните и другите е тази, че добрият ангел, ангел-утешител, се явява на човека, за да всели страх в душата му, та после да го утеши, зарадва и успокои; докато злият ангел-изкусител отпърво зарадва човека, за да го остави накрая смутен, недоволен и объркан.

[1] … да не каже после Мом… — Езопова басня за гръцкия бог на насмешките Мом, упрекнал природата, че поставила рога на челото, а не на плещите на бика, за да бодял по-удобно. ↑

[2] Амин, амин, да бъде така — за разлика от папата (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Metalepsis — реторическа фигура, състояща се в замяна на понятия, изразяващи предидущото състояние на предмета, с понятия, изразяващи следващото негово състояние. ↑

[4] Турн — митически цар, един от героите на „Енеидата“. ↑

[5] Фабий Пиктор — римски историк (III в.). ↑

[6] … и както поетът казва… — Вергилий, „Енеида“. ↑

[7] Дар от враг не е дар (гр.) — Софокъл. — Б.пр. ↑

Глава XV
Как Панюрж се измъква и какво гласи манастиро-кулинарската кабала по повод говеждата пастърма

— Господ да пази тогова, който всичко вижда, а нищо не чува — каза Панюрж. — Ето на, аз прекрасно ви виждам, а не ви чувам и не разбирам какво говорите. Празният стомах няма уши. Боже мой, като вълк ще завия от глад! Колко сили загубих с тази работа! Сега вече и метр Муш не може да ме накара да сънувам сънища, та после и да ги гадая. Да не вечеряш, дявол го взел! Пфуй! Брат Жан, тръгвай с мен да похапнем! Когато си закуся хубавичко и стомахът ми е натъпкан и със сено, и с овес, мога и без обяд да мина — все някак изкарвам. Но да не вечерям! Ей богу, това е грешка, бунт срещу природните закони!

Природата е сътворила деня, за да развиваме силите си, да се трудим и наглеждаме своите си работи. А за да облекчи труда, дала ни е и свещица — ясната и ведра слънчева светлина. Вечер тя постепенно ни я отнема и тихо ни говори:

„Чеда мои, добри хора сте вие! Стига сте се трудили. Нощ припада. Време е да си отдъхнете, да подкрепите силите си с хубав хляб, с хубаво винце, с хубави гозби, а после и да се поразвлечете малко, че да си легнете и да поспите, та на утрото, весели и бодри, отново да се заловите за работа.“

Така постъпват и соколджиите. Те не пущат птиците веднага след ядене — държат ги вързани за пръта, докато им се смели храната.

Това отлично е разбирал оня добър папа, който пръв е въвел постите. Той е заповядал да се гладува до три часа следобед — през останалото време яж както си знаеш. Преди това рядко някой обядва. Аз не говоря за монаси и калугери. Те нямат друга работа — всеки божи ден е празник за тях, затуй са се вкопчили като канджи в манастирското правило: de missa ad mensam[1] и сядат на масата, без да дочакат игумена. Така, като плюскат и пият, те могат да го чакат колкото искате, но иначе и дума да не става. А, виж, за вечеря щом е, всички вечерят, с изключение на някои поспаланковци, и затуй ненапразно латинците казват — coena, тоест обща работа.

Ти добре знаеш това, брат Жан. Хайде да тръгваме, дявол го взел, да тръгваме! Стомахът ми вие като гладен пес. Да го натъпчем с комати, та дано го укротим, както сибила стори с Цербер[2]. Ти обичаш филии, натопени в манастирска чорба, аз ги предпочитам в заешка и с няколко подсолени орача от девета ектения.

— Разбирам — отвърна брат Жан. — Тази метафора е от манастирския котел. „Орач“ ще рече говедо, което оре или е орало, а от „девета ектения“ значи хубаво опечено.

В мое време добрите отци, поддръжници на старите кабалистични закони, не писаните, а предаваните от уста на уста, щом се събудеха, преди да отидат на утринната молитва, подхващаха дълга и своеобразна шетня: за да не отнесат със себе си на богослужението нещо нечисто, те се изхождаха в нужниците, пикаеха в пикалниците, плюеха в плювалниците, кашляха мелодично в кашлярниците и се прозяваха в прозявниците. След това благочестиво шествуваха из светия параклис (така наричаха те на свой жаргон манастирската кухня) и смирено напомняха веднага да се постави на огъня солената говежда пастърмица за закуска на братята во Христе. А честичко се случваше и сами да накладят огъня под пиростията.

Сегиз-тогиз, когато утринната служба биваше от девет ектении, ставаха и по-раничко, защото след такова продължително псалмолаене апетитът и жаждата сигурно се разпалват повече, отколкото след тричасова утринна службица. А според кабалистичните закони, колкото по-рано се събуждат монасите, толкова по-рано се слага месцето на огъня, а колкото по-рано се слага на огъня, толкова по-добре се изпича, колкото по-добре се изпича, толкова по-мекичко става, колкото по-мекичко става, толкова по-малко се изхабяват зъбките, колкото по-вкусно е на езика, толкова по-леко е на стомаха и по-добре изхранва пресветите отци. Ето коя е единствената цел и най-важната подбуда на основателите на манастира, защото трябва да се знае, че монасите не ядат, за да живеят, а живеят, за да ядат: в това е целият смисъл на живота им. Панюрж, да тръгваме!

— Сега — рече Панюрж — те разбрах, блуднико кабалистически. За монасите уж важи кабалата, а излиза, че съвсем не важи! А на тебе да ти е славата слава, че така изтънко ни изложи тая особена глава за манастиро-кулинарската кабала. Да вървим, Карпалим! Брат Жан, добри ми приятелю, да вървим! Довиждане, господа! И сънища сънувахме, и доволно ги гадахме, а сега да си посръбнем. Да вървим!

Панюрж още не беше изрекъл последните думи, когато Епистемон високо додаде:

— Обикновена и проста работа е да разберем, предвидим, разпознаем и отгатнем чуждата беда. Но човек рядко отгатва, разпознава, предвижда и разбира собствената си беда. И как мъдро е изтъкнал това Езоп в своите Басни, когато е казал, че всички се раждаме с дисаги на рамо: в предната дисага поставяме чуждите грешки и чуждите нещастия, за да ни бъдат всякога под око, а в задната нахвърляме нашите грешки и нашите нещастия, та да ги видят и разберат само ония, към които небето е най-благосклонно.

[1] От литургията — на масата (лат.). — Б.пр. ↑

[2] … както Сибила стори с Цербер. — За това се разказва в кн. VI на „Енеида“. ↑

Глава XVI
Как Пантагрюел съветва Панюрж да се обърне към Панзуйската сибила

Малко след това Пантагрюел извика при себе си Панюрж и му каза:

— Обичта ми към вас, която с годините все повече се усилва, ме кара да се замисля за вашето бъдеще и за вашето преуспяване. Чуйте сега какво съм решил: научих, че в Панзу, близо до Круле, имало една много прочута сибила, която безпогрешно предсказвала бъдещето; вземете със себе си Епистемон, идете при нея и чуйте какво ще ви каже.

— Наистина — забеляза Епистемон, — това е някаква Канидия или Сагана[1], пророчица и магьосница. Така ми се чини, защото разправят, че в този край имало много повече магьосници, отколкото в Тесалия. Аз не бих отишъл там на драго сърце. Такова нещо е строго запретено от Мойсеевия закон.

— Но ние с вас не сме евреи — възрази Пантагрюел. — И после, никъде не е казано и доказано, че тя е магьосница. Да оставим сега този въпрос и да го разгледаме по-изтънко, когато се върнете.

Знаем ли дали не е някоя единадесета сибила или втора Касандра? А и да не е сибила и дори да не заслужава името сибила, какво рискувате, ако споделите с нея вашите съмнения, щом казват, че тя знае и разбира повече от всички в този край и повече от всички жени на света? И какво лошо има в това да чуеш и да научиш нещо повече, пък макар и от глупак, от дурак, от калпак, от пантоф, от картоф?

Вие си спомняте, че след победата над цар Дарий при Арбел Александър Велики, в присъствие на своите сатрапи, няколко пъти отказа да приеме един човек, за което после много, много се разкайвал, но било късно. В Персия Александър извоювал победа, но той бил далеч от Македония, неговата татковина, и сърцето му се свивало от мъка, че не може да получава известия оттам както поради огромните разстояния, така и поради естествените, трудно преодолими прегради между двете страни, каквито са големите реки, пустините и планините. И ето че веднъж, когато го налегнали неспокойни мисли и тревоги, които съвсем не били малки (защото, докато го уведомят и той се опита да предприеме нещо, враговете много преди това могли да покорят царството и земите му, да поставят там нов цар и да създадат нова държава), при него се представил някакъв търговец от Сидон, човек сръчен и умен, ала сиромах и сиромашки облечен, и му казал, че бил намерил начин и път неговата страна да бъде известена за победите му в Индия и сам той да получи известия за положението в Македония и Египет за по-малко от пет дни.

На Александър това предложение се сторило толкова глупаво и неосъществимо, че повече не искал да види търговеца, ни да чуе за него.

А какво щеше да му струва да поговори с него и да разбере какво собствено е изобретил? На кого щеше да навреди, кого щеше да ощети, ако пожелаеше да узнае какъв път е открил търговецът?

Природата, струва ми се, ненапразно е направила ушите ни открити, без капаци, без врати, каквито имат очите, езикът и други отвори на тялото. Ако това е така, то е, мисля аз, за да можем постоянно, денем и нощем, да слушаме и така непрестанно да се учим и обогатяваме своите познания, тъй като от всички сетива слухът е най-възприемчив. А възможно е този човек да е бил ангел, сиреч пратеник на бога, какъвто бе Рафаил за Тоби. С други думи, царят твърде рано го бе отблъснал и твърде късно се бе разкаял.

— Така е — отвърна Епистемон, — но вие никога няма да ме накарате да повярвам, че има голяма полза от съветите и напътствията на жена, и то на такава жена и от такъв край.

— Мен да питате — намеси се Панюрж, — всякога съм имал полза от съвети на жени и особено от съвети на стари жени. От такива съвети стомахът ми действува отлично, понякога даже два пъти на ден. Приятелю, това са същински ловджийски кучета, същински законници. И много прави са ония, които ги наричат знаещи жени. Но на мен много ми се иска да ги нарека всезнаещи. Че са знаещи — това е така, защото знанието им е безспорно, но аз ги наричам всезнаещи, защото предвиждат и предсказват точно всичко, което ни очаква в бъдеще. Понякога даже ги наричам не сополиви, а прозорливи като римската Юнона, защото от тях всеки ден стигат до нас техните прозрения, спасителни и благотворни. Питайте, ако щете, Питагор, Сократ, Емпедокъл, а така също и нашия учен Ортуин.

Ведно с тях и аз възхвалявам до небесата древните обичаи на германците, които приравнявали съветите на стариците със свещения сикл[2] и свято почитали тези старици; техните съвети и отговори им донасяли щастие и благополучие, доколкото имали благоразумието да ги съблюдават и изпълняват. За пример можем да вземем старата Ауриния и добрата майка Веледа[3], от времето на Веспасиан.

Знайте, че в женската старост има нещо приласкаващо, искам да кажа, успокояващо. Хайде, с бога напред, да вървим! Да вървим, боже мой! Прощавай, брат Жан, завещавам ти копчелъка си.

— Добре — каза Епистемон, — ще ви последвам, но помнете едно: започне ли оная да гадае и бае, обръщам гръб и да ме няма.

[1] … това е някаква Канидия или Сагана… — имена на магьосници, упоменати от Хораций. ↑

[2] Сикл — древноеврейска монета. ↑

[3] … старата Ауриния и добрата майка Веледа… — имена, които Рабле заимствува от Таций („Германия“). ↑

Глава XVII
Какво разговаря Панюрж с Панзуйската сибила

Вървяха цели три дни. На третия ден им показаха къщурката на пророчицата, запиляна някъде на планинското било под голям и ширококлонест кестен. Пътниците лесно влязоха в колибата, със сламен покрив, схлупена, опушена, гола.

— Че какво от това — рече Епистемон, — Хераклит, великият скотист и мъгляв философ, не се учудил, когато влязъл в такава колиба, и казал на последователите и на учениците си, че боговете живеят в сиромашки колиби тъй добре, както и в палатите, пълни с всякакви наслади. И аз предполагам, че именно такава е била колибата на прочутата Хекала, дето подслонила младия Тезей; такава е била и колибката на Хирея или Енопиона, в която Юпитер, Нептун и Меркурий не се погнусиха да влязат, да си хапнат, да пренощуват и дето, за отплата, се потрудиха, та създадоха Орион.

Намериха пророчицата в ъгъла до огнището.

— Същинска сибила — извика Епистемон, — точно каквато я изобразява Омир: νή καμωοϊ[1].

Старицата, жалка, дрипава, изпосталяла, гурелива, сополива, прегърбена, болнава, си вареше супа от зеле с парче гранясала сланина и стар говежди кокал.

— Гледай ти каква беля — отново викна Епистемон, — та ние сме забравили златното клонче и сега тя думица няма да ни каже.

— И за него съм помислил — отвърна Панюрж. — Клончето е тук — в торбата, във вид на златен пръстен и хубавички, лъскави монети.

Като каза тия думи, Панюрж почтително поздрави старицата, поднесе й шест пушени говежди езика, голямо гърне с кускус, кратунка с питие и кесийка от овнешки тестикул, пълна с новички монети, поклони се дълбоко и наниза на безименния й пръст чудно хубав зелен пръстен с изящен жабешки камък от Бьос. После с няколко думи й обясни защо бяха дошли и учтиво я помоли да му каже каква ще бъде женитбата му.

Старицата помълча малко, присви замислено беззъбата си уста, приседна на дъното на един прекатурен чебър, взе три стари вретена, превъртя ги в ръцете си на така и на така, опита върховете им, избра по-острото и захвърли другите две под чутурата за просо.

После взе мотовилката, завъртя я девет пъти и внимателно започна да следи движението й, докато мотовилката не спря.

Тук видях, че старицата събу едната си обувка (на такива обуща по нашия край им казват сабо), покри глава с престилката си, както свещениците се покриват с нарамника, преди да започнат богослужението, и с някакъв пъстър парцал я пристегна около врата си. Начучулена така, тя отпи мъжка глътка от кратунката, взе три монети от овнешката кесийка, положи ги в три орехови черупки и така ги мушна под куп птичи пера върху обърнатото дъно на едно гърне, а после бръсна с метла три пъти огнището и хвърли в огъня китка изтравниче и сухо дафиново клонче. И отведнъж се взря в огъня, а той ни трещеше, ни искреше, а само кротко си гореше. Тогава тя така страшно ревна и такива варварски и неразбрани думи изприказва, че Панюрж се втрещи и рече на Епистемон:

— Божичко, аз треперя! Струва ми се, че съм омагьосан. Тя не говори по християнски. Видяхте ли как се източи с цели четири педи, когато се покри с престилката? А защо криви устни и тресе рамене? Защо си тананика през бърни като маймуна, кога яде раци? Ушите ми пищят, сякаш вие самата Прозерпина! И дяволи скоро ще се появят тук. У, гнусни твари! Да бягаме, да бягаме, умирам от страх! Аз не обичам дяволите! Те са отвратителни и ме дразнят. Да бягаме! Сбогом, госпожо, благодарим ви много за вашето старание. Аз няма да се женя, не! Отказвам се сега, както и в миналото.

И Панюрж хукна навън, но вещицата го догони с вретеното в ръка и го помъкна към близката малка градина. Там растеше многолетна смоковница. Старицата разтърси три пъти дървото и върху падналите осем листа написа с вретеното няколко къси стиха. После ги подхвърли на вятъра и каза:

— Търсете ги, ако искате, намерете ги, ако можете: на тях е написано какво венчило е отредила съдбата за вас.

След тези думи тя се отправи към бърлогата си и като се спря на прага, вдигна и пола, и риза и си показа гол-голеничък мършавия задник. Виждайки това, Панюрж каза на Епистемон:

— Проклета вещица, туй не е задник, а същинска сибилина пещера.

А в това време старицата бързо хлопна вратата след себе си и повече не се вести.

Тогава нашите юнаци се втурнаха да търсят листата и ги намериха, макар и с триста мъки, защото вятърът ги беше разпилял между храстите в долината. И като ги наредиха едно до друго, прочетоха следното предсказание, написано в мерена реч:

Ще почернее

името ти тук,

ще забременее,

но от друг,

И ще изпие

душата ти, знай!

Ще те одере,

ала не докрай!

[1] Пепеляшка. — Б.пр. ↑

Глава XVIII
Как Пантагрюел и Панюрж тълкуват различно стиховете на Панзуйската сибила

И тъй, намерили листата, Епистемон и Панюрж се завърнаха в двореца на Пантагрюел и доволни, и недоволни — доволни от това, че се бяха завърнали у дома си, а недоволни от уморителния път, който се оказа неравен, каменист и неудобен.

Те разказаха на Пантагрюел надълго и нашироко за своето пътешествие и за това какво представляваше сибилата. Накрая му дадоха смокиновите листи и му показаха краткия стих върху тях.

Пантагрюел прочете написаното, въздъхна и рече!

— Сега вече всичко е ясно: предсказанието на сибилата напълно потвърждава гаданията по Вергилий и вашите сънища — вашата жена ще ви опозори, ще ви на прави рогоносец, като се събере с друг и от него ще стане трудна, ще ви бие и обере и даже ще повреди някои от органите ви.

— Вие разбирате от гадания, колкото свиня от кладенчова вода — отсече Панюрж. — Не се сърдете, че ви възразявам така, но аз съм малко разгневен. Всичко трябва да се разбира в обратен смисъл. Изслушайте ме сега внимателно. Старицата казва: както не виждаме боба, докато не е олющен, така и моите добродетели и моето благородство остават скрити, докато не се оженя.

Колко пъти съм ви чувал самият вие да казвате, че големите постове и длъжности смъкват от човека всякакви маски и разкриват неговата същност. С други думи, разбираме го що за човек е и колко струва, след като се залови за обществена работа. Докато той не излезе от границите на частното и личното, ние не можем да съдим за него и го познаваме толкова, колкото и боба, затворен в шушулката си. Това е относно първото двустишие. Така де! Да не мислите, че честта и доброто име на почтения човек висят на задника на една никаквица?

Второто двустишие казва: моята жена ще стане трудна (та това е най-голямото щастие в брака), ала не от мен. По дяволите, мисля си аз! Тя ще бъде трудна с хубаво малко бебенце. Ами че аз отсега вече го обичам и съм загубил ума си по него! О, мое малко сугаренце! Оттук нататък на света няма да има грижа, колкото голяма и горчива да е тя, която да не забравя, щом само зърна това детенце и чуя сладкото му чуруликане. Бог здраве да й дава на старицата! Честна дума ви казвам, че ще й отделя от рагуанските си доходи хубава пенсия, не временна както при глупавите бакалаври, а постоянна, каквато е професорската катедра. Така де! Да не би да си мислите, че жена ми ще ме зашие за полата си, че ще ме зачене и роди, а после хората да казват: „Панюрж е втори Бакхус — два пъти се е раждал.“ Като Иполит, като Протей — веднъж от Фетида и втори път от майката на философа Аполоний, като двамата Палики[1], родени на брега на Симета в Сицилия. Жена му била бременна от него. Той бил възстановил древната мегарска палинтокия[2] и Демокритовата палингенезия[3]? Грешка! Не ми говорете повече за това!

Третото двустишие казва: моята жена щяла да ме изпие. Наздраве да й е! Вие се досещате, че става реч за оная пръчица с един край, която виси между краката ми. Клетва поверявам и ви обещавам, че всякога ще я пазя сочна и заредена, както си му е редът. Жена ми никога няма да остане на сухо. Своето тя винаги ще си получава, че даже и повече. А вие съзирате в това двустишие някаква алегория и го тълкувате като кражбица и похищение. Аз съм съгласен с вашето тълкуване, алегорията ми се нрави, но не и смисълът, който влагате в нея. Може би сърдечното приятелство, което ви свързва с мен, ви кара да извъртате работите така и ненапразно учените казват, че любовта е нещо крайно неспокойно и че истинската любов всякога върви ръка за ръка с безпокойствието. Не само аз, а и вие самите разбирате това добре — кражбица в този пасаж, както и в много други латински и древни текстове, означава сладкия плод на любовните игри, който Венера желае да бъде откъсван тайничко и скришничко. Ама ще речете: защо? Защото работата, свършена някъде между две протки — на стълбата, крадешком, на дръвника, — се нрави повече на Кипърската богиня (и аз напълно съм съгласен с нея, освен когато няма как), отколкото посред бял ден, както учат циниците, или в пухено легло, под скъп муселинов балдахин и то от дъжд на вятър, с всичките му удобства, с ветрило от коприна и индийски пера за пъдене на мухите, а в това време жената, току-виж, измъкнала от сламеника сламчица и си чопли с нея зъбите. Така де! А, вие, значи, си мислите, че жена ми ще ме изсмуче и изгълта, както се изсмуква стрида и както (според Диоскорид) сицилийските жени събират шикалки? Грешка! Който краде, не смуче, а граби и не хвърля в устата, а в торбата и отмъква де що види.

Четвъртото двустишие казва: жена ми ще ме одере, но не целия. О, как хубаво е казано това! Вие го тълкувате като побой и увреждане на някои от моите органи. Боже пази! Аз от все сърце ви умолявам да се отърсите от земните си помисли, да се проникнете от красотата на природните чудеса и сами да осъдите вашите грешки и да признаете, че наопаки сте изтълкували пророческите думи на божествената сибила.

Да предположим, но да не го приемаме, ни одобряваме, че по внушение на нечистия дух моята жена замисли и реши да ми изиграе лоша шега, да ме опозори, да ми прикачи рога, дълги чак до нозете, да ме обере и оскърби: тия свои желания и намерения тя няма да осъществи. Причината, която ме кара да твърдя това, се основава на последното двустишие и е почерпена от глъбините на манастирската пантеология. Брат Артур Гащников ми я каза някога, беше един понеделник сутринта, когато двамцата опапахме цяла крина свински наденички, и си спомням като сега, че валеше; господ здраве да му дава!

След сътворението или малко по-късно жените са събрали и се надумали да одерат живи мъжете, защото тези ненаситни мъже искали навсякъде да вземат власт над тях.

И си обещали, и в своята кръв се заклели да изпълнят това решение. Но, о, безполезни женски начинания, о, слабост велика на женския пол! Минали повече от шест хиляди години от това време, когато се заловили да одерат или както казва Катул, да обелят мъжете, започвайки от най-приятния за тях орган, жилест и шуплест, и досега са обелили само главичката му. Ето защо при обрязване евреите от немай-къде сами си го клъцват и обелват и предпочитат да бъдат наричани обрязани и подкастрени марани, отколкото да бъдат обелвани от жените, както това става в другите страни. Моята жена няма да се опъва като магаре на мост и то се знае, че когато му дойде времето, ще ме одере, аз ще се съглася на драго сърце, ала не целия, в това може да бъдете сигурен, добри ми кралю.

— Но има още нещо — забеляза Епистемон, — на което вие не дадохте отговор: защо, когато старицата ни гледаше и крещеше и виеше ужасно, дафиновото клонче си гореше в огнището без шум и без пукот? Вие знаете, че това е поличба и знак престрашен, както говорят Проперций, Тибул, Порфир, философ тънък и хитроумен. Евстати в коментариите си към Омировата „Илиада“ и други.

— Намерили сте — отвърна Панюрж — на кого да се осланяте! Всички те, и поети, и философи, са празнодумци и лъжци, налудничави и объркани толкова, колкото и философията им.

[1] Палики — две древни божества, почитани в Сицилия. ↑

[2] Мегарска палинтокия — постановление до гражданите на древногръцкия град Мегари, задължаващо заемодавците да връщат взетите от длъжниците проценти. ↑

[3] Палингенезия — тоест възраждане (термин от Демокритовата натурфилософия). ↑

Глава XIX
Как Пантагрюел възхвалява съвета на немите

При тези думи Пантагрюел се замисли дълбоко, а после се обърна към Панюрж:

— Виждам, лукавият не ви дава мира, ами я чуйте какво ще ви кажа: чел бях някъде, че в миналото не считали за най-верни и най-точни предсказанията, които се пишат или предават от уста на уста; често пъти дори някои от тези предсказания, считани за най-тънки и хитроумни, след време се оказвали неверни — било поради двусмислеността, двузначността и неяснотата на думите или поради краткостта на изреченията. Ето защо Аполон, бог на пророчеството, бил наречен λοξίας[1].

За най-верни и най-сигурни се считали предсказанията, изразени с движения и знаци. Такова е било мнението на Хераклит. И така именно е предсказвал Юпитер-Амон, така е пророчествувал у асирийците Аполон. Затова те го изобразяваха дългобрад и облечен като умъдрен от годините старец, а не гол, млад и без брада, както правеха гърците. Нека и ние постъпим така и чрез знаци, без говор, да потърсим съвета на някой ням.

— Че да потърсим — съгласи се Панюрж.

— Но — продължи Пантагрюел — добре ще бъде немият да е глух по рождение и именно вследствие на това ням. Защото истински ням е само оня, който никога не е чувал.

— Как всъщност си представяте това? — запита Панюрж. — Ако е вярно, че човек, нечул човешки говор, сам никога няма да проговори, по тази логика ще ви накарам да стигнете до един чудовищен и парадоксален извод. Но да не говорим за това. Та вие, значи, не вярвате в разказа на Херодот за двете деца, затворени по волята на египетския цар Псаметих в една колиба и осъдени на вечно мълчание и които най-после произнесли думата „бек“ или по фригийска хляб.

— Тъкмо това не бих могъл да повярвам — отвърна Пантагрюел. — Погрешно е да се мисли, че езикът е нещо готово, дадено ни от природата. Езиците са създадени от компетентни институции и от народите; думите, казват диалектиците[2], сами по себе си не означават нищо; те придобиват смисъл, какъвто ние, хората, вложим в тях. И аз не току-така ви казвам това, защото Бартол (1. prima de verb, oblig.[3]) разправя, че по негово време в Губио живял някой си месер Нело де Габриелис. Случило се така, че човекът оглушал, но макар и глух, разбирал всички, колкото и тихо да му говорели, единствено по техните жестове и по движенията на устните им. Четох и друг един писател, умен и мъдър, който разказва, че по времето на Нерон арменският цар Тиридат посетил Рим и че бил приет с голямо велелепие и с тържествени почести, за да спечелят завинаги приятелството му към Сената и към римския народ, и че в града не останало забележително място, което той, по тяхно желание, да не посетил и разгледал. На заминаване императорът го отрупал с дарове, едни от други по-хубави и по-богати, и му предложил да си избере от богатствата на Рим онова, което най-вече му се нрави, обещавайки тържествено нищо да не му откаже. Гостът поискал само един комедиант — видял го в театъра и макар да не разбирал що казвал, схващал прекрасно смисъла на всичко, което изразявал със знаци и движения. В обяснение на своя избор гостът добавил, че под негово владичество се намират народи, говорещи различни езици, и че за да общува с тях и задоволява исканията им, се нуждае от много преводачи, докато този комедиант сам-самичък може да замени всички, защото умее да се изразява с жестове така, сякаш говори с пръстите си.

Затова трябва да си изберете човек, глухоням по рождение, та неговите движения и знаци да бъдат за вас прозрения естествени, а не фалшиви, измислени или нагласени. Сега остава да разберем от мъж ли бихте искали да получите такъв съвет или от жена.

— Аз на драго сърце бих го взел от жена — отвърна Панюрж, — само че се боя от две неща.

Първо, жените, каквото и да видят, непременно си представят, мислят и въобразяват, че се отнася до свещения фалос. Каквито движения и знаци да правиш и каквито положения да заемеш в тяхно присъствие, те си ги тълкуват посвоему и всичко свеждат до оная работа.

Така ние ще бъдем въведени в заблуда, защото жените си мислят, че всички наши знаци са знаци на сластолюбието. Да ви припомня какво се случило в Рим двеста и шейсет години след основаването му: млад патриций срещнал на хълма Целий римска матрона, на име Верона, глухоняма по рождение, и без да подозира това, я запитал със свойствените на италийците жестикулации кого от сенаторите е срещнала нагоре. А тя, като не чула и не разбрала какво й се казва, въобразила си, че става дума за онова, което не излизало от ума й и което младият мъж естествено може да поиска от жена. Тогава чрез знаци (а в любовта те са несравнено по-пленителни, действени и изразителни, отколкото думите) тя го отвела у дома си и пак чрез знаци му дала да разбере, че тази игра й харесва. И така те, без думица да си продумат, хубаво си поритали в леглото.

Второ — боя се, че глухонямата жена въобще няма да отговори на нашите знаци и че вместо това ще се просне по гръб, което ще рече, че е съгласна да удовлетвори мълчаливата ни молба. Ако пък отговори чрез някакви знаци, те ще бъдат толкова странни и толкова смешни, че ние самите ще ги изтълкуваме като любовни. Вие, разбира се, си спомняте, че в Крокиньолската обител хрисимата монахиня сестра Епофания забременя от младия послушник Всемераклия и когато това се узнало и игуменката я извикала при себе си и я обвинила в кръвосмешение, монахинята се извинила, като казала, че то било станало против волята й и че брат Всемераклия упражнил насилие над нея. И когато игуменката, разгневена, рекла: „Негоднице, че нали това е станало в спалнята, защо не извика? Ние всички щяхме да дотичаме на помощ!“, сестрата отговорила, че не се осмелила да извика, тъй като в спалнята трябва да цари тишина. „Кажи, негоднице — още по-гневно креснала игуменката, — защо тогава не направи знак на някоя от съседките си по килия?“ — „Правих им знаци със задника си през всичкото време, но никой не ми помогна“ — отвърнала Епофания. „А защо, негоднице недна — продължила абатката, — не дойде веднага при мен, та всичко да ми кажеш, както си му е редът? Ако бях на твое място, аз така щях да постъпя и с това щях да докажа своята невинност.“ — „Защото — отговорила монахинята — много се боях да не умра ненадейно грешна и непокаяна, та рекох да му се изповядам, преди да си отиде, а той за наказание ми наложи никому нищо да не казвам. Голям грях и пред бога, и пред ангелите е да разкриеш изповед. А може и огън от небето да се спусне, та и абатството на пепел да стане, и всички ние като Датан и Авирон вдън земя да пропаднем[4].“

— С всичко това вие няма да ме разсмеете — каза Пантагрюел. — Аз зная и не по-зле от вас, че цялата тази монашеска сбирщина по-малко се бои да престъпи божиите заповеди, отколкото монашеския устав. Затова по-добре ще сторите да се обърнете към някой мъж. Козлонос, струва ми се, няма да е лош. Той е глухоням по рождение.

[1] Двусмислен (гр.). — Б.пр. ↑

[2] Диалектици — тук в първоначалното значение на тази дума: хора, изкусни във водене на спор. ↑

[3] З(акон) първи за задъл(женията) (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Датан и Авирон, според библейско предание, въстанали против Мойсей и земята ги погълнала. ↑

Глава XX
Как Козлонос отговаря на Панюрж чрез знаци

Потърсиха Козлонос и на другия ден той пристигна. Панюрж му даде тлъсто теленце, половин прасе, две бъчонки вино, крина житце и трийсет франка суха пара, а после го отведе при Пантагрюел и пред всички придворни направи на Козлонос такъв знак: започна да се прозява и прозявайки се, описа с десния палец до устата си гръцката буква фтита, което повтори няколко пъти. Тук пребели очи като коза, когато помята, а между това кашляше и дишаше дълбоко. Сетне, показвайки, че няма копчелък, бръкна се под ризата, улови здраво кинжала и го залюля така, че той мелодично започна да почуква в бедрата му; накрая подгъна лявото коляно и скръсти ръце на гърди.

Козлонос го наблюдаваше внимателно, след което вдигна лявата ръка и сви в юмрук последните три пръста, а палеца противопостави на показалеца така, че те едва се докосваха.

— Досещам се — обади се Пантагрюел — какво иска да каже с този знак: женитба. И според питагорейците числото трийсет означава същото. Вие ще се ожените.

— Благодаря ви от все сърце — каза Панюрж, като се обърна към Козлонос, — благодаря ви, мой архитриклине, мое ефрейторче, мое пазителче, мое архиварче, мое надзирателче!

При тези думи Козлонос протегна високо лявата ръка, опъна пръсти и ги разпери най-вече колкото можа.

— Сега — рече Пантагрюел — чрез тази петица той недвусмислено ни заявява, че вие ще се ожените и че не само ще бъдете годеник, съпруг и мъж, но и щастлив в семейния живот. Защото Питагор наричаше числото пет брачно число, тоест което показва брака и женитбата като приключен въпрос, тъй като се състои от тройка — първото нечетно число, и двойка — първото четно число, подобно на чифтосването на самеца със самката. И наистина някога в Рим в деня на женитбата запалвали пет восъчни факли — да, само пет, ни повече, ни по-малко, колкото богати или бедни да били сватбарите. Освен това в старите времена езичниците отправяли молитвите си за младоженците към пет богове или към един в неговите пет превъплъщения: Юпитер, бракосъчетателят, Юнона, оглавяваща церемонията, Венера прекрасна, Пито, богиня на убеждението и на красноречието, и Диана, закрилница и помощница при раждане на децата.

— О, мили Козлонос! — извика Панюрж. — Аз искам да му подаря цял чифлик близо до Сине и вятърна мелница в Мирбале.

В този миг глухонемият шумно кихна, затресе се о цяло тяло и се обърна наляво.

— Бик да го бодне макар — сепна се Пантагрюел, — това пък какво ще рече? Не е за добро, дявол го взел, не е за добро! Иска да каже, че венчилото ви ще бъде нещастно и злополучно. Това кихане, според както ни учи Терпсион[1], е един от Сократовите демони — кихнеш ли надясно, означава, че можеш с увереност и смело да вървиш по избрания път и че началото, средата и краят ще бъдат благополучни и щастливи; кихнеш ли обаче наляво, всичко ще ти върви на поразия.

— Вие — прекъсна го Панюрж — всичко вземате откъм лошата му страна и го обръщате с главата надолу като втори Дав[2]. Аз пък не ви вярвам. И не съм чул никой да споменава Терпсион с добро, защото всичко, което този стар дрипльо казва, е лъжа.

— Но и Цицерон във втора книга De Divinatione говори нещо подобно за кихането — възрази Пантагрюел.

Тук Панюрж се обърна с лице към Козлонос и стори следния знак: пребели очи нагоре, заскърца с челюстите отдясно наляво и изплези наполовина език. Като направи това, разтвори лява ръка, но така, че средният пръст остана да стърчи отвесен спрямо дланта и така я постави на гащите си вместо копчелък; дясната сви в юмрук, с изключение на палеца, провря я под дясната мишница и залепи опънатия пръст малко над седалището в мястото, което арабите наричат Ал хатим[3]. Веднага след това смени ръцете: лявата зае мястото на дясната, а дясната — мястото на лявата. Тази смяна на ръцете повтори девет пъти подред. На деветия път отпусна клепачи и челюсти, прибра език, погледна изкосо Козлонос и замърда устни като маймуна или като заек, когато яде овес от клас.

Тогава Козлонос протегна нагоре широко разтворената си дясна ръка, пъхна палеца до първата става между третата на средния и безименния пръст и здраво го заклещи, сгъна и другите стави на упоменатите пръсти, а показалеца и кутрето опъна назад.

Разтворил по този начин пръсти, Козлонос постави ръка на Панюржовия пъп, а после, опирайки се на малкия пръст и показалеца като на крачета, започна да движи палеца. Ръката му бавно плъзна нагоре, докосвайки корема, гърдите, врата, а накрая и брадичката, след което пъхна палеца в устата му, почеса го по носа и пресегна към очите, сякаш искаше да ги извади. Тук Панюрж се ядоса и се опита да побегне и се изплъзне от глухонемия. А Козлонос не искаше и да знае и продължаваше да докосва с този постоянно движещ се палец ту очите, ту челото, ту полите на шапката му. Най-после Панюрж не издържа и извика:

— Кълна се, побъркан човече, че ще ви сгрея гърбината, ако не ме оставите на мира; престанете да ми додявате или ще сторя на маска гнусната ви физиономия.

— Но Козлонос е глух — намеси се брат Жан, — глух като картоф, будалче! Ами я по-добре го натупай — ето какъв знак ще разбере той!

— Какво иска от мен този шарлатанин? — викаше Панюрж. — Че той ми посини очите, дяволът му неден. Боже господи, da jurandi — сега ще ви дам аз едно чукане по носа, подсолено с шамари.

След тези думи той цапардоса по носа Козлонос и го остави.

Като видя, че Панюрж прави опит да се измъкне, глухонемият се втурна напред, вкопчи се в него и стори такъв знак: отпусна дясната ръка до самото коляно и като събра пръсти в юмрук, прекара палеца между средния пръст и показалеца; после с лявата ръка започна да търка дясната малко над лакътя и същевременно бавно започна да издига тази ръка на височината на лакътя, че и по-високо, след което внезапно я отпусна; и така той ту издигаше, ту отпущаше ръката си и я показваше на Панюрж. Панюрж, когото това вбеси, вдигна юмрук, за да удари глухонемия, но от уважение към Пантагрюел се въздържа. Тогава Пантагрюел каза:

— Ако самите знаци ви ядосват, о, колко повече ще ви ядосват нещата, които те означават! Всяка истина намира отклик в друга истина. Глухонемият иска да каже и да потвърди, че вие ще се ожените, че ще бъдете рогоносец, че ще ви бият и ограбят.

— Че ще се оженя, по това не споря — заяви Панюрж, — но всичко останало отричам напълно. И ви моля да ми повярвате, че никому в света не е вървяло на жени и на коне тъй, както на мен.

[1] Терпсион — ученик и другар на Сократ, упоменаван от Платон и Плутарх. ↑

[2] Дав — хитър роб в комедията на Теренций „Девойка от острова Андрос“. ↑

[3] Ал хатим — кръст (араб.). ↑

Глава XXI
Как Панюрж се посъветва с един престарял френски поет на име Котаранмърморан

— Никога още не съм срещал човек, така упорит в убежденията си като вас — каза Пантагрюел. — Но за да разсея съмненията ви, аз предлагам да започнем отново. Помъчете се да ме разберете добре. Лебедите, птици посветени, както знаете, на Аполон, пеят само когато усетят приближаването на смъртта, и то в реката Меандър във Фригия (казвам това, защото Елиан и Александър Миндски[1] пишат, че в други места са виждали много умиращи лебеди, но че никой от тях не пеел), така че песента на лебеда е сигурно предсказание за близката му смърт и той не умира, преди да я изпее. Така и поетите, които са под покровителството на Аполон, обикновено стават пророци пред смъртта си и по внушение на същия бог предсказват бъдещето в своите песнопения.

Освен това често съм слушал да разправят, че старец, който вече гледа към гроба, лесно предсказва бъдещето. И си спомням, че в една от своите комедии Аристофан нарича старците сибили Ό δε γέρων σιβυλλιά[2].

Когато, застанали на вълнолома, съгледаме в открито море кораби с моряци и пътешественици, ние мълчаливо ги наблюдаваме и молим бога само за едно: благополучно да стигнат брега; а стъпят ли на суша, ние с думи и жестове ги приветствуваме, за да изразим радостта си, че са пристигнали здрави и читави; така, според учението на платониците, когато ангелите, хероите и добрите демони видят хора, приближаващи се към смъртта като към надежден и сигурен пристан, пристан, дето душите, далеч от земните тревоги и вълнения, намират отдих и покой, приветствуват ги, утешават ги и в разговори с тях им разкриват тайната на пророчеството.

Няма да се позовавам на примери от древността, като тоя с Исаак, с Яков, с Патрокъл, пророкувал на Хектор, с Хектор, пророкувал на Ахил, с Полимнестор, пророкувал на Агамемнон и Хекуба, с героя от Родос, прославен от Посидоний, с индиеца Калан, пророкувал на Александър Велики, с Орад, пророкувал на Мезенций, и други; аз искам само да ви припомня за благочестивия и просветен рицар Гийом де Беле[3], покойния сеньор де Ланже, който се споминал в преклонна възраст на планината Тарар на 10 януари, по наше изчисление в хиляда петстотин четиридесет и трета година, ако се придържаме към римския календар. В последните три или четири часа преди смъртта си той говорел бодро и мъдро и предсказал онова, част от което вече се сбъдна и което тепърва ще се сбъдва, макар в онова време такива предсказания да ни се струваха малко странни и невероятни, тъй като нищо още не потвърждаваше тяхната достоверност.

Тук, близо до Виломер, живее престарял поет, някой си Котаранмърморан, на когото от второ венчило (с всеизвестната Сифилития) се роди дъщеря — хубавицата Базош. Дочух, че бил на смъртно легло. Идете при него и чуйте лебедовата му песен. Може да получите от стареца желания отговор и чрез неговата уста Аполон да разсее съмненията ви.

— Съгласен! — рече Панюрж. — Хайде, Епистемон, да побързаме, че, току-виж, смъртта ни изпреварила. Искаш ли да дойдеш, брат Жан?

— Съгласен! — отвърна брат Жан. — От любов към теб съм готов на всичко, блудниче мое. Защото те обичам от дъното на джигера си.

И нашите приятели тозчас тръгнаха на път и влизайки в дома на поета, се озоваха лице срещу лице с добрия старец, който в предсмъртния си час изглеждаше жизнерадостен, ведър и бодър. Панюрж го поздрави и надяна на безименния му пръст като дар от все сърце златен пръстен с прекрасен и огромен източен сапфир; после по примера на Сократ му поднесе красив бял петел[4]; петелът мигом скочи в леглото на болния, вирна глава, запляска с криле и весело изкукурига. След всичко това Панюрж много любезно помоли поета да му каже какво мисли за тези съмнения, които извиква в него намерението му да се ожени. Добрият старец нареди да му донесат мастило, перо и хартия, което бе сторено начаса. Тогава той написа следното:

Женихо, не мисли за брак,

дори за теб да бъде рай,

добре нежененият знай,

че не е бил съвсем глупак,

Не бързай, бавно, диване,

на всичко сам ще сложиш край,

решавай ти: да или не.

Гладувай, яж каквото щеш,

завършеното днес строши,

отново утре го свърши,

живей, тъй както ще умреш,

решавай сам: да или не!

После старецът им подаде написаното и каза:

— Идете си, чеда мои, бог да бъде с вас, и не ми додявайте повече с каквото и да било. Днес, в този последен мой и последен майски ден, с голям труд и усилия пропъдих от дома си цяла глутница гнусни, отвратителни и смрадливи твари, черни, бели, сиви, кафяви, пъстри, шарени и писани, които не ме оставяха спокойно да умра, скришом ме бодяха, драскаха ме с нокти на харпии, мира ми не даваха със своето стършелово настървение и жестоки и ненаситни в алчността си, ме изтръгваха от сладкия унес, в който бях потънал и съзерцавах, виждах и вече осезавах и предвкусвах щастието и блаженството, що бог подготвя за избраниците си и верните нему в другия, вечния живот. Не следвайте техния пример, умолявам ви! Не бъдете като тях, не ми дотягайте повече, оставете ме на спокойствие!

[1] Александър Миндски — гръцки философ и естествоизпитател (III в.). ↑

[2] Старецът пророчествува като сибила (гр.). — Б.пр. ↑

[3] Гийом де Беле — вицекрал на Пиемонт. Рабле бил негов домашен лекар. ↑

[4] Сократ преди смъртта си помолил другарите си да принесат в жертва на Асклепий бял петел. ↑

Глава XXII
Как Панюрж се застъпва за ордена на низшите братя

Панюрж излезе от стаята на Котаранмърморан и ужасен каза:

— Ей богу, струва ми се, че този човек е еретик — да пукна, ако лъжа. Той хули добрите, бедни отци, францисканци и доминиканци, а те са двете полушария на християнския свят; благодарение хирогномоническата[1] циркумбиливагинация[2] на тези два противовеса на небесната динамика, всяко перифрастическо умопомрачение на римската църква, побъркала се от някакво свръхнелепо заблуждение или ерес, се разнася хомоцентрикално[3]. Но, дявол го взел, какво толкова са му сторили на този старец горките капуцини и минорити? Не са ли тези бедни дяволи достатъчно злочести? Не са ли достатъчно окадени от мизерия и от хули, тези клетници, дошли от Ихтиофагия[4]? Брат Жан, кажи ми с ръка на сърце — ще спаси ли туй старче душата си? Както е тръгнала проклетата му змия, ей богу, право в пъклото при дяволите ще се насади. Да клевети такива добри и усърдни поддръжници на църквата! Или ще наречете такъв бяс поетическо вдъхновение? Както искате, но за мен това не е оправдание! Той греши, и то непростимо, гаври се с религията! Аз съм дълбоко възмутен!

— Аз пък хич не искам и да зная — рече брат Жан. — Монасите хулят целия свят и ако целият свят хули монасите, какво чудно има в това? Я по-добре да погледнем какво е написал.

Панюрж внимателно прочете отговора на добрия старец, а после каза:

— Бълнува, горкият пияница. Но аз му прощавам както виждам, с единия крак той вече е в гроба. Да напишем епитафията му. От неговия отговор аз така поумнях, че оттук нататък едва ли ще се пръкне на света друг умник като мене. Епистемон, дебеланчо мой, послушай! Как ти се чини, не е ли този старец прекалено сигурен в отговорите си? Боже господи, ами че той е софист — хитър, заядлив и циничен. Обзалагам се, че е покръстен мохамеданин! Да се скапе макар, как хитро се пази и как изтънко суче приказките си. Един път каже едно, после друго — иди, че го разбери! Но тъкмо така не може да го уловиш в грешка, защото все нещо ще се окаже вярно. Каква лисица! Сант Яго Бресюирски, още ли се срещат по света такива майстори на общите приказки?

— И великият пророк Тирезий започвал всички свои предсказания така — забеляза Епистемон. — На ония, които се обръщали към него, той казвал: „Това, що предсказвам, или ще се сбъдне, или няма да се сбъдне.“ Така обикновено се изразяват всички благоразумни предсказатели.

— Но затова пък Юнона му избола и двете очи — рече Панюрж.

— Вярно е — отвърна Епистемон, — и то от яд, че по-добре от нея разрешил въпроса, поставен от Юпитер.

— Да, но какъв дявол е влязъл под кожата на този метр Котаранмърморан, та ни в туй, ни в онуй време лае срещу светите отци, якобинци, францисканци и по-малки братя, като че той самият е ангел божи? Аз съм дълбоко възмутен, уверявам ви, и не мога да мълча. Голям грях върши той. Затуй душата му ще отиде право в геената.

— Не ви разбирам — отвърна Епистемон — и самият вие повече ме възмущавате, като погрешно приписвате на бедните братя всичко, което добрият поет казваше за черните, кафявите и всякакви други твари. Мен да питате, аз не виждам той да е прибягнал тук към такава софистика и такава фантастична алегория. Човекът чисто и просто си говори за бълхи, дървеници, червеи, мухи, комари и други подобни на тях гадости, а те биват черни, кафяви, пепеляви, пъстри, шарени и дотегливи, натрапничави и непоносими не само за болните, но и за здравите и читавите. Пък може да има глисти, тения или червеи. Може да страда от онези малки подкожни червейчета, наричани от арабите меден, които в Египет и по бреговете на Червено море тъй често изсмукват ръцете и краката на болния. Вие постъпвате зле, като тълкувате посвоему неговите думи и за нищо и никакво клеветите добрия поет, а и на упоменатите братя пакостите; когато се касае до нашия ближен, трябва да го представяме в най-благоприятна светлина, а не да го черним.

— Вие какво, за глупак ли ме смятате? — викна Панюрж. — За мен, боже прави, той е еретик. И не просто еретик, а еретик завършен и изпечен, еретик крастав, еретик, достоен да бъде изпепелен на кладата като хубаво Дървено часовниче[5]. Душата му вече лети към ада с трийсет хиляди коли дяволи! И знаете ли къде именно ще кацне? Честна дума ви казвам, точно под продупчения пукал на Прозерпина, в самия нужник на ада, където тя Ходи да си облекчава червата след клизма, вляво от големия казан, на три туаза от Луциферовите нокти, недалеч от черната килия на Демигоргон[6]. Пфуй, проклетникът му неден!

[1] Хирогномонически — кръгообразно. ↑

[2] Циркумбиливагинация — въртене. ↑

[3] Хомоцентрикално — около една и съща точка. ↑

[4] Ихтиофагия — страна, богата с риба, Рибария (гр.) — Рабле заимствува тази дума от Еразъм. ↑

[5] Клавел — часовникар — хугенот. Ревностните католици в Ла Рошел изгорили градския часовник, направен от него, в знак на ненавист към Реформацията. ↑

[6] Демигоргон — второстепенно гръцко божество от късната античност. ↑

Глава XXIII
Как Панюрж се колебае да се върне или да не се върне при Котаранмърморан

— Да се върнем обратно — продължи Панюрж — и да му кажем да помисли за своето спасение. Да вървим, за бога, да вървим, боже мой! Добро дело ще сторим, та ако тялото му се затрие, душата му да не погине.

Ще го принудим да признае греха си, да поиска прошка от светите отци, както от присъствуващите, така и от отсъствуващите (и ние ще си отбележим това, та когато хвърли топа, да не го обявят за еретик и прокълнат, както сториха корделиерите с орлеанската съдийша[1]), и да получат удовлетворение за обидата, като нареди по всички манастири из този край да дават повечко хлебец на отците, а за себе си да заръчат колкото може повече заупокойни молитви и панихиди; да нареди за годишнината от смъртта му монасите редовно да получават хранителната си дажба в петорен размер, а най-големият стакан, препълнен с най-хубаво винце, да тръгне без разлика на ранг и чин от ръка на ръка около трапезата им, та да пият всички — пъдари и клисари, послушници и игумени, стари и млади. Само така ще измоли опрощение от бога.

О, о, увлякох се аз и ги изприказвах едни, дето не са за приказване! Да пукна, ако отида при стареца! Боже пресвети! Сега стаята му е пълна с дяволи. Чувам ги как ръмжат и как се давят един друг кой пръв да пипне Котаранмърморановата душа и да я отнесе на господин Луцифер. По-далеч оттам! Не, не тръгвам! Да пукна, ако отида при стареца! Току-виж, че го ударят на кой кого и вместо Котаранмърморан отмъкнат бедния Панюрж, отървал се тъкмо от дългове! Колко пъти вече ме изтърваха, когато бях наплескан с шафран и задлъжнял до гуша. По-далеч оттам! Не, не тръгвам! Господи, умирам от страх! Да попаднеш сред изгладнели дяволи, дяволи побеснели, дяволи, отдадени на зловещата си шетня! По-далеч оттам! Обзалагам се, че тъкмо заради това на погребението му няма да отидат ни якобинци, ни корделиери, ни кармелити, ни капуцини, ни театинци[2], ни минорити. И хората са прави. Още повече, че нищо не им е завещал. Да пукна, ако отида при стареца! Щом е осъден на мъки, ей пъклото, на добър му час! Защо му трябваше да позори добрите отци? Защо ги пропъди от стаята си тъкмо когато най-много се нуждаеше от тяхната подкрепа, от богоугодните им молитви, от благочестивите им наставления? Защо не направи някакво подаяние, нещо дребно, колкото да позалъжат глада си онези, които на този свят нямат нищо освен живота си?

Който иска, да върви при него! А аз да пукна, ако отида! Чувате ли, да пукна, ако отида! Да има да взема! По-далеч оттам!

Брат Жан, искаш ли дяволите да те откарат по най-правия път в ада? Тогава стори три неща: първо — дай ми кесията си, защото кръстът, изрязан върху монетите, разваля магиите на дяволите и може да те постигне онова, което някога на Ведския брод е постигнало кудрейския бирник Жан Доден, когато войниците разбили дървеното мостче. Веднъж този негодник срещнал на брега брат Адам Кускоал, францисканец от манастира „Мирбо“, и го помолил да го пренесе като умряла коза през реката, срещу което му обещал ново расо. Монахът бил здравеняк, подали си ръце в знак на съгласие и готово. Брат Адам запретнал расо чак до кръста, нарамил на гърба си като малък хубавичък свети Кристофор[3] упоменатия Доден и нагазил във водата. Носил го веселичко, както Еней носел баща си Анхиз далеч от горящата Троя, и си пеел Ave maria stella[4]. Когато стигнали до най-дълбокото, където водата заливала воденичното колело, монахът попитал бирника има ли случайно в себе си пари. Доден отвърнал, че кесията му пращи от монети и че ако работата е до расото, не бива да се безпокои.

„Как — сепнал се брат Кускоал, — та ти нали знаеш, че със специален параграф от нашия устав ни е строго запретено да носим със себе си пари? Грешник си ти, но и мене въвличаш в грях. Защо не остави кесията си на мелничаря? Сега няма как — ще получиш наказанието си, и то веднага. И ако някога в «Мирбо» те спомена в молитвите си, ще ти отделя от Miserere до vitulos[5].“

При тези думи монахът смъкнал бирника от раменете си и го хвърлил във водата с главата надолу.

Запомни този пример, брат Жан, приятелю мой мили, и за да те носят дяволите приятно и удобно, дай ми кесията си — не ти трябва беля — опасността е голяма. Ако имаш пари, ако носиш от ония с кръстчетата, рогатите ще те хвърлят върху някоя скала, както орлите хвърлят костенурките, за да строшат корубата им, за което свидетелствува плешивата глава на поета Есхил, и ти ще се натъртиш хубаво, приятелю мой, и моето сърчице, то се знае ще се скъса от жалост. Или като Икар ще те хвърлят в някое далечно море, неизвестно къде, и това море занапред ще се казва Зъботрошачово море.

Второ — изплати си дълговете, защото рогатите умират за хора без дългове — от опит го зная. Тези нечестивци сега не престават да се навъртат край мен и да ми се докарват, което нямаха обичай да правят, когато ходех боядисан с жълто и затънал до гуша в дългове. Душата на длъжника е съвсем слабовата и разхлопана — тя не е храна за дявола.

Трето, ей тъй, както си, с расото и с тази дебела гугла, иди веднага при Котаранмърморан. И ако не те отмъкнат дяволите вдън земя, аз ще ти платя и виното, и мезето. Само, моля те, не разчитай на мен, речеш ли за кураж да потърсиш някого, да не си помислил за мен! Отсега те предупреждавам! По-далеч оттам! Не, не отивам! Да пукна, ако отида!

— А аз отивам и окото ми не мига — рече брат Жан, — и особено когато съм с меч в ръка.

— Вземи го — извика Панюрж, — вземи го и пипай с него изтънко като майстор-чародей. На времето, когато учех в Толедо, негово преподобие отец во Христе, не — в дяволите, Пикатрис[6], декан на дявологическия факултет, ни казваше, че дяволите по природа се боят от блясъка на меча както от слънчевата светлина. И наистина: Херкулес, който слезе в ада с лъвска кожа и с боздуган, не изплаши дяволите толкова, колкото Еней с блестящите си доспехи и с меча, почистен и излъскан както се полага по съветите на сибилата в Куме. Може би по тази именно причина, когато на сеньор Жан-Жак де Тривулци[7] в Шартр му дошло време да мре, човекът си поискал меча и така си умрял — с меч в ръка, който размахвал наляво и надясно, докато прогонил всички дяволи, промъкнали се в стаята до смъртния му одър. Когато питат масоретите и кабалистите защо дяволите никога не влизат в земния рай, те изтъкват само една причина, а именно, че на вратата стои херувим с блестящ меч в ръка. Защото в качеството си на истински толедски дяволог аз признавам, че дяволите не умират от удари с меч, но пак на основание на същата дявология поддържам, че тези удари могат да причинят в тяхното същество разриви, подобни на ония, които се образуват, когато разсичате с меч огнен стълб или гъст и тъмен облак от дим. И чувствувайки този разрив, те крещят като дяволи, защото това е дяволски болезнено.

Когато две армии се сблъскат, мислиш ли ти, стари блуднико, че човешките гласове, звънът на доспехите, дрънкането на конските металически чулове, ударите на боздуганите, свистенето на кръстосващите се пики, съсъкът на копията, стоновете на ранените, барабанният бой и тръбните звуци, цвиленето на конете, пушечните изстрели и оръдейният грохот създават невероятния и ужасен шум, който изпълва небесата? В него има наистина нещо от тази ужасяваща врява — длъжен съм да призная това. Но голямата бъркотия и страхотната суматоха произлизат от плача и воя на дяволите, които както се мушат тук и там и дебнат душите на ранените, така си и отнасят по някой и друг неочакван удар с меч, а после по дяволски вият от болки затуй, че разкъсали невидимите им тела: точно както ако метр Мазников удари с пръчка по пръстите слугата, когато си гризне от препечената сланинка на ръжена. Тогава и той скимти и вие като дявол. Така скимтял и виел и Марс, когато пред Троя бил ранен от Диомед. Омир дори казва, че крещял, и с такъв див и страшен глас, че и десет хиляди мъже не били в състояние да го надвикат.

Но какво излиза от всичко това? Ние тук тръбим за бляскави доспехи и лъскави мечове, а твоят меч ни блести, ни лъщи. Така де! Тъй като не е редовно използуван и дълго е преседял в бездействие, ръждясал е, ей богу, повече от ключалката на стар зимник. Затова от две неща стори едно: или го очисти като хората, или го остави, какъвто си е, но тогава гледай да не се мяркаш край Котаранмърморана. Колкото до мен, аз казах — не, не отивам! Да пукна, ако отида там!

[1] … както сториха корделиерите с орлеанската съдийша… — тоест жената на орлеанския съдия Франсоа де Сен-Мимен, погребана в църквата на Францисканския манастир в Орлеан. Надявайки се да получат „голям дар“ за успокоение на душата й, монасите казали, че тя ги тревожи през нощта, но били уличени в измама и строго наказани. ↑

[2] Театинци — питомци на монашески орден, основан в италианския град Теате (сега Кети). ↑

[3] … нарамил на гърба си като малък хубавичък свети Кристофор… — В християнски апокриф се разказва как свети Кристофор пренесъл веднъж през реката Христос, явил му се в образа на малко дете. ↑

[4] Радвай се, звезда над морето (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „Помилуй ме“ до „телеца“ (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Пикатрис — съставил в 1256 г. книга, в която излагал ученията на древните вълшебници. ↑

[7] Жан-Жак де Тривулци (1448–1519) — маршал на Франция. ↑

Глава XXIV
Как Панюрж се съветва с Епистемон

Напущайки Виломер и завръщайки се при Пантагрюел, пътем Панюрж се обърна към Епистемон и каза:

— Братко мой, стар мой приятелю, вие сте свидетел на тревогите ми. А сте човек всезнаещ. Кажете ми сега, как да я карам по-нататък?

Епистемон взе думата и му обясни, че неговото странно одеяние дава повод на всички да го одумват и да му се подиграват, и го посъветва да изпие малко отвара от кукуряк, та да се очисти от вредните мокроти и сокове в него, и най-важното — да се облече като хората.

— Епистемон, братко мой — отвърна Панюрж, — намислил съм да се женя, но се боя, че ще ми поставят рога и че ще бъда нещастен в семейния живот. Затуй съм дал обет пред свети Франциск Младий (почитан от всички жени в Плеси-ле-Тур като пръв основател на ордена на женолюбивите… грешка! — боголюбивите братя минорити, към които те изпитват естествено влечение) да нося очила на шапката си и панталони без копчелък, докато окончателно не разреша съмненията, които ме измъчват.

— Наистина хубав и весел обет сте си измислили — засмя се Епистемон. — Чудя ви се как не поумнеете и не дойдете на себе си, та и чувствата и нервите ви да се успокоят и да излезете най-после от това ужасно състояние на духа. Като ви слушам да говорите така, без да ща, си спомням за дългокосите аргивци, които, като загубили битката срещу лакедемонците в борбата за Тирея, дали обет да ходят остригани, докато отвоюват войнишката чест и земята си; спомням си за смешния обет на испанеца Мигел д’Орис, който дълго носил на крака си парче от наколенник и уверявал недоумяващите си приятели, че няма да го смъкне, докато не се пребори с някой английски рицар.

И аз не зная кой от двамата е по-достоен и повече заслужава жълто-зеленото шапче със заешки наушници — този славен шампион ли или Ангеран, описал случая в неизказано дълъг, подробен и скучен разказ, при което става явно, че е забравил напълно наставленията и майсторското ръководство по описване на случки, завещани ни от самоския философ[1]. Защото, като чете човек този дълъг разказ, мисли си, че това е само начало и завръзка на безконечна война, че тук кръв ще се лее и царства ще падат, а в края на краищата стават смешни и глупавият шампион, и англичанинът, който го приканва на двубой, и летописецът им Ангеран, по-лигав от цяло гърне разлигавена горчица. Повтаря се историята с Хорациевата планина, която викала и се окайвала като същинска родилка. На виковете и жалбите й се притекли всички от околността в очакване да видят някакво невиждано и нечувано дотогава отроче, а тя, планината, родила — какво мислите — едно нищо и никакво мишле.

— На това аз не се смея — рече Панюрж. — Людска работа — присмял се хърбел на щърбел. Колкото до мен, аз ще си остана верен на моя обет. А сега чуйте, ние с вас не от вчера се кълнем във вярност и водим приятелство, което самият Юпитер покровителствува. Кажете ми какво мислите — да се оженя, или не?

— Труден въпрос — отвърна Епистемон — и аз не се чувствувам достатъчно подготвен да го реша. И ако някога думите на стареца Хипократ Коски „решението е трудно“ са били верни в медицината, то в случая те са от верни по-верни. Аз вече съм си наумил нещо, което горе-долу ще ви изведе от вашите затруднения, но то все още не ме задоволява напълно.

Някои платоници казват, че който може да види своя гений, може да прозре и съдбините си. Аз не разбирам добре тяхното учение и не съм на мнение вие да го следвате — в него има много шашарми. В това ме убеди случаят с един ученолюбив и сериозен благородник от Естангура[2]. Това е първо.

Сега второ. Ако днес все още царуваха оракулите Юпитер в Амон, Аполон в Ливадия, Делфи, Делос, Кир, Патар, Тегир, Пренесте, Ликия, Колофон, при Касталския извор, близо до Антиохия — в Сирия, Бакхус в Додона между Бранхидите, Меркурий във Фарос близо до Патра, Апис в Египет, Серапис в Каноб, Фавн в Мелания и в Албуне, близо до Тиволи, Тирезий в Орхомен, Мопс в Сицилия, Орфей в Лесбос и Трофоний в Левкадия, аз бих бил на мнение (пък може и така да стане, че да не бъда на това мнение) да отидете при тях и чуете какво ще ви кажат относно вашето намерение. Но вие знаете, че всички те станаха по-неми и от риби, откакто дойде царят наш спасител, чието появяване сложи край на всякакви пророци и пророчества точно както ярката слънчева светлина пропъжда вампири, таласъми, караконджули, върколаци и зли духове. Но ако даже и днес те все още царуваха, аз не бих ви съветвал да давате ухо на техните отговори — твърде много хора са останали измамени. Спомням си между другото, че Агрипина се разсърди на красивата Лолия за това, че била запитала оракула на светлия Аполон ще се омъжи ли за император Клавдий. Само заради това Лолия била прокудена, а после и осъдена на позорна смърт.

А ние ще постъпим по-умно — каза Панюрж — Огигийските острови[3] са недалеч от пристанището Сен Мало; измолваме разрешение от нашия господар и потегляме натам. Чел съм в хубави, стари книги, че на единия от четирите острова (оня, който е най-близо до хоризонта) живеят много гадатели, предсказатели и пророци, че на златна скала лежи окован в златни вериги Сатурн, хранен с амброзия и божествен нектар, който небето ежедневно и изобилно му изпраща чрез не зная какъв вид птици (може би това са същите ония гарвани, които хранили в пустинята първия отшелник — свети Павел), и че точно предричал на желаещите да узнаят своята съдба всичко, което ги очаква в бъдещето. Защото няма нещо, което Парките да изтъкат или Юпитер да замисли и реши и добрият баща на боговете да не го узнае в съня си. Ще си спестим много усилия, ако чуем какво ще ни каже той за моите грижи.

— О — рече Епистемон, — това е прекалено явна измама и прекалено баснословна басня. Ето защо няма да дойда.

[1] … самоския философ… — тоест Лукиан. ↑

[2] Естангура — приказна страна. ↑

[3] Огигийски острови — намиращи се по думите на Плутарх на пет дни западно от бреговете на Британия. ↑

Глава XXV
Как Панюрж се съветва с хер Трипа[1]

— Ако се доверявате на мен — продължи Епистемон, — ето какво трябва да сторите, преди да се завърнем при нашия господар. Тук, недалече от остров Бушар, живее хер Трипа. Вие знаете, че посредством астрологията, геомантията, хиромантията, метопомантията и други подобни науки той предсказва всичко, което принадлежи на бъдещето. Да поговорим с него по вашия въпрос.

— Това аз не зная — отвърна Панюрж. — Зная обаче, че един ден, докато той говорел пред великия крал за небесни и възвишени неща, придворните слуги хубаво нащипали на стълбите жена му, която, между нас казано, не била лоша. А той, който без очила виждал всичко, що става в ефира и на земята, познавал всички минали и сегашни събития и предсказвал бъдещето, не видял единствено как собствената му жена си разиграва подопашката и никога нищо не узнал за това. Но да вървим, щом настоявате. Всякога е полезно да чуеш и научиш нещо повече.

На другия ден те се озоваха в дома на хер Трипа. Панюрж му предложи мантия, подплатена с вълча кожа, голям златен меч с двойно острие в кадифена ножница и петдесет хубавички ангелоти (монети с изображение на свети архангел Михаил); после приятелски заговори с него по своята работа.

Хер Трипа го погледна в лицето и без много да му мисли, отсече:

— Ти имаш метопоскопия[2] и физиономия на рогоносец, и то не какъв да е рогоносец, а рогоносец всеизвестен и всеохулен.

После внимателно се вгледа в дясната ръка на Панюрж и каза:

— Тази насечена линия, която виждам над Юпитеровата височина, се среща само в ръката на рогоносец.

След това пророкът бързо набеляза с перо няколко точки, съедини ги по законите на геомантията и рече:

— От истина по̀ истина е, че ще ти поставят рога веднага след женитбата.

След това поиска от Панюрж хороскопа, съставен при раждането му. Панюрж му го подаде, а оня мигом построи цяла-целеничка небесната му къща с всички нейни отделения и като се вгледа в триъгълните й аспекти, дълбоко въздъхна и каза:

— Аз вече, ясно ти казах, че ще бъдеш рогоносец — това няма да ти се размине: ето тук имам ново доказателство и аз потвърждавам, че ще бъдеш рогоносец. На всичко отгоре жена ти ще те бие и ще те обере, защото виждам аспектите на седмото отделение на къщата до един лоши и всички под знака на рогоносците Овен, Телец, Козирог и други. В четвъртото отделение влиянието на Юпитер отслабва, докато четириъгълният аспект на Сатурн клони към Меркурий. И срамната болест ще ти прикачат, добри ми човече.

— А теб четворната треска да те тръшне, старецо побъркан! — отвърна Панюрж. — Когато всички рогоносци се съберат, не друг, а ти да им понесеш знамето. Я по-добре кажи, какъв е този червей тук, между двата пръста?

При тези думи Панюрж протегна към хер Трипа двата първи пръста, отворени като същински рогца, сви в юмрук останалите и каза на Епистемон:

— Ето ви истинския Ол от Марциаловата епиграма, употребил всички свои сили да наблюдава и изучава чуждите беди и несполуки, докато в това време жена му си развявала байрака. И е жалък, горкият, по-жалък от Омировия Ир[3], но затова пък е самомнителен, надменен и зъл, колкото седемнайсет дявола, с една дума — πτωκαλαςών[4], както съвсем заслужено древните гърци наричали такива кучета и нехранимайковци. Да оставим този бяс, този пощурял глупак да се налудува и набесува със своите побратими — дяволите. Те са готови да слугуват на такъв разбойник — в това не се и съмнявам. Той не знае онова, което е същина на философията: познай себе си, и си въобразява, че вижда сламката в чуждото око, а е сляп за гредата в своето. Такъв именно е Полипрагмон, описан от Плутарх. Това е втора Ламия, която с всепроникващото око на рис виждала всичко в чуждата къща и в душата човешка, а в собствения си дом била по-сляпа от къртица; и била сляпа не заради друго, а защото, като се прибирала в бърлогата си, смъквала от главата очите си като очилца и ги скривала в дървена обувка, вързана за входната врата.

Като чу тези думи, хер Трипа взе в ръка клонче от дива метла.

— Знае той какво му трябва — каза Епистемон. — Никандър я нарича дървото на вещиците.

— Искате ли — запита хер Трипа — да узнаете нещо повечко за себе си чрез пиромантията[5] или чрез аеромантията[6], прославена от Аристофан в неговите „Облаци“, или пък чрез хидромантията[7], или най-после чрез леканомантията[8], някога толкова разпространена сред сирийците и проверена от Хермолай Варварина[9]? В съд с вода аз ще ти покажа как твоята бъдеща жена се забавлява с двама левенти.

— Когато завираш носа си в задника ми — рече Панюрж, — не забравяй да си смъкнеш очилата.

— Или чрез катоптромантия[10] — продължи хер Трипа, — с помощта на която римският император Дидий Юлиан предвиждал всичко, що го очаквало в бъдеще? За нея не ти трябват очила: в огледалото ще видиш как почесват жена ти така ясно, както ако ти я покажех в извора при храма на Минерва, близо до Патрас. Или, ако искаш, чрез коскиномантия[11], към която някога с такова благоговение се отнасяха римляните? Ситце и чифт клещи — нищо повече, и ето ти дяволи и чудесии. Или пък чрез алфитомантия[12], която Теокрит споменава в своята „Чародейка“, а може и чрез алевромантия, за която ще ни трябва зърно, смесено с брашънце? Ами какво ще речеш за астрагаломантията[13]? Оттатък, в стаята, съм натрупал кокалчета, готови за игра. Да опитаме и тиромантията[14]? Пък какво бреемонско сиренце имам — добре, че се сетих! А може и с хиромантия[15]? Ще ти дам да завъртиш колела и те уверявам, че всички до едно ще нападат от лявата ти страна. Или чрез стерномантия[16]? Честна дума ти казвам, струваш ми се малко болнав в гърдите. Или пък чрез либаномантия[17]? В такъв случай ще ни трябва само малко тамян. А имаш ли нещо против гастромантията[18]? Една дама във Ферара, чревопророчицата Якоба Рододжина, дълго ползувала този метод. Добра е и кефалеономантията[19] — когато прибягвали до нея, германците имали обичай да пърлят на разпалени въглени главата на живо магаре. Или може би чрез керомантия[20]?

И тук работата е проста — излей разтопен восък в съд с вода и ще видиш от глава до крака и жена си, и нейните ухажори. А може и чрез капномантия[21]. Ще хвърлим в жаравата маково семе и сусам и тогава — наслаждавай се, душо моя! Или чрез аксиномантия[22]? Вземи чук и парче катран и ги хвърли в огъня; о, как умело е използувал Омир този начин, за да узнае всичко за обожателите на Пенелопа. Или, най-после, чрез ономантия[23]? Тук ще се задоволим само със зехтин и восък. Или чрез тефрамантия[24]? Ще видиш от пепелта да се очертава във въздуха фигурата на жена ти и да заема крайно интересна поза. Чрез ботаномантия[25]? Тъкмо имам шепа какулови листи, които ще ни трябват за нея. Или чрез сикомантия[26]? О, божествено изкуство, за което е нужно само едно-единствено смокиново листо! А може и чрез ихтиомантия[27], някога толкова почитана и толкова използувана от Тирезий и Полидамас и прилагана така също в долината на Дина, в гората, посветена на Аполон, и в земята на ликийците? Или чрез херомантия[28]? Ала трябва да се сдобием с повечко прасенца и да им отрежем пикочния мехур. Или пък чрез клеромантия[29]? Тогава ще си замесим богоявленска питка и според обичая в нея ще поставим боб. Или още чрез антропомантия[30], прилагана от римския император Хелиогабал? Тя е малко неприятна, но ти ще я изтърпиш, зер теб самата съдба те е нарочила да бъдеш рогоносец. Или, най-после, чрез сибилската стихомантия[31]? Или чрез ономатомантия[32]? Ще ми кажеш ли името си?

— Лайнояд — отвърна Панюрж.

— Или чрез алектриомантия[33]? Ето тук ще ти начертая кръг и пред очите ти ще го разделя на двайсет и четири равни части; във всяка част ще напиша буква от азбуката, върху всяка буква ще поставя пшеничено зърно, а в кръга ще пусна младо, още недокоснало кокошка петле; и ще видите, уверявам ви, че ще клъвне зрънцата върху буквите р, о, г, о, н, о, с, е, ц с такава съдбовна проницателност, с каквато прозорливият и алектриомантическият петел на император Валентин, любопитен да узнае името на своя приемник, клъвнал зърната върху буквите Т, Е, О, Д[34]. А може би искате да гадаем по полета на свещените птици, по техните песни, по зърната, паднали от клюновете им, или предпочитате изкуството на харуспицията или на екстиспицията[35]?

— На лайноспицията — отвърна Панюрж,

Или на некромантията[36]. Аз тозчас ще ви възкреся кой да е от току-що умрелите, както стори Аполоний Тиански с Ахила или като онази магьосница, вдъхнала пред Саул живот на мъртвия Самуел, и възкръсналият ще ни каже всичко и ни на йота по-лошо от мъртвеца, извикан от Ерихто и предсказал на Помпей развитието и изхода на Фарсалската битка. Но ако се страхувате от мъртвите, което е присъщо на всички рогоносци, аз ще използувам само скиомантията[37].

— Върви по дяволите, изкуфял дърдорко, и не пред мен, а пред някой албанец иди да бръщолевиш, та ако не друго, поне албанско кепе да получиш. Дяволе неден, защо не ме посъветваш да си туря изумруд или хиенов камък под езика, да се запася с папунякови езичета и с жабешки сърчица или да изям сърцето и мехура на дракона, та да си отгатвам съдбата по цвърченето на птиците и по песента на лебедите, както правели някога арабите в Месопотамия? Вдън земя да пропаднеш ти, рогоносец, рогач, покръстен друговерец, дяволски магьосник, антихрист и измамник! Я да се върнем при нашия господар! Аз съм сигурен, че няма да ни похвали, като научи, че сме влизали в бърлогата на този дългофуст дявол. Съжалявам, че съм дошъл тук, и на драго сърце бих дал сто нобиле и четиринайсет нобиле на оня, дето подухваше в задника ми, да залепи сега храчката си на мустаците му. Боже справедливи, главата ми се замая от толкова празни приказки и дяволщини, от толкова баене и врачуване. Дявол да го вземе! Кажете „амин“ и да вървим да пием, че вече ми призля и всичко ми се отщя и не два, ами четири дни няма да мога да си хапна като хората.

[1] Хер Трипа — Хенрих Агрипа Нетесгемейски (1486–1535), знаменит воин, лекар, богослов, алхимик, астролог и философ. ↑

[2] Метопоскопия — тип на лицето (гр.). ↑

[3] Ир — нагъл бедняк, за когото се говори в XVIII песен на „Одисеята“. ↑

[4] Низш горделивец (гр.). — Б.пр. ↑

[5] Пиромантия — гадание по огън (гр.). ↑

[6] Аеромантия — гадание по въздуха (гр.). ↑

[7] Хидромантия — гадание по вода (гр.). ↑

[8] Леканомантия — гадание по блюдо (гр.). ↑

[9] Хермолай Варварина — тоест Ермолао Барбаро (1434–1493), италиански философ, поет и естествоизпитател. ↑

[10] Катоптромантия — гадание по огледало (гр.). ↑

[11] Коскиномантия — гадание по решето (гр.). ↑

[12] Алфитомантия — гадание по брашно (гр.). ↑

[13] Астрагаломантия — гадание по кости (гр.). ↑

[14] Тиромантия — гадание по сирене (гр.). ↑

[15] Хиромантия — гадание по въртящо се колело (гр.). ↑

[16] Стерномантия — гадание по гърдите (гр.). ↑

[17] Либаномантия — гадание по тамян (гр.). ↑

[18] Гастромантия — гадание по корема (гр.). ↑

[19] Кефалеономантия — гадание по магарешка глава (гр.). ↑

[20] Керомантия — гадание по восък (гр.). ↑

[21] Капномантия — гадание по дим (гр.). ↑

[22] Аксиномантия — гадание по катран (гр.). ↑

[23] Ономантия — гадание по нокти (гр.). ↑

[24] Тефрамантия — гадание по пепел (гр.). ↑

[25] Ботаномантия — гадание по растения (гр.). ↑

[26] Сикомантия — гадание по листата и плодовете на смокиня (гр.). ↑

[27] Ихтиомантия — гадание по риби (гр.). ↑

[28] Херомантия — гадание по прасенце (гр.). ↑

[29] Клеромантия — гадание по жребий (гр.). ↑

[30] Антропомантия — гадание по човешкото тяло (гр.). ↑

[31] Стихомантия — гадание по стихове (гр.). ↑

[32] Ономатомантия — гадание по името (гр.). ↑

[33] Алектриомантия — гадание по петел (гр.). ↑

[34] Т, Е, О, Д — Теодосий. ↑

[35] Харуспиция и екстиспиция — гадание по вътрешностите на жертвени животни (лат.). ↑

[36] Некромантия — гадание по мъртъвци (гр.). ↑

[37] Скиомантия — гадание по сенки на мъртви (гр.). ↑

Глава XXVI
Как Панюрж се посъветва с брат Жан Зъботрошача

Когато прекосиха селцето Юим, Панюрж, подразнен от думите на хер Трипа, почеса лявото си ухо и някак колебливо рече на брат Жан:

— Че поразсмей ме малко, дебеланчо мой. Оня побеснял глупак съвсем ми размъти главата. Чуй ме, блуднико мили,

блуднико мастит, блуднико именит,

блуднико космат, блуднико брадат,

блуднико потаен, блуднико незнаен,

блуднико нашарен, блуднико попарен,

блуднико сарабески, направен от гротески,

блуднико лустросан, блуднико пудросан,

блуднико дебел, блуднико умел,

блуднико заклет, блуднико, проклет,

блуднико зърнат, блуднико чепат,

блуднико лудял и не поумнял,

блуднико безумен, но и сладкодумен,

блуднико пернат и при туй хвъркат,

блуднико немирен, блуднико чемширен,

блуднико мелодия, католишка зодия,

блуднико лъстив, вечно нечестив,

блуднико с качулка, блуднико с висулка,

блуднико без жал, от зло ослепял,

блуднико притиснат, като стипца стиснат,

блуднико смешник, блуднико мръсник,

блуднико вежлив, блуднико учтив,

блуднико креслив, барут избухлив,

блуднико родителен, блуднико винителен

блуднико витален, но и колосален,

блуднико овален, блуднико нахален,

блуднико стоически, пък и канонически,

блуднико мъжествен, блуднико естествен,

блуднико обичан, ала и отричан,

блуднико безспорен, вечно непокорен,

блуднико лъстив, блуднико ревнив,

блуднико магичен, блуднико циничен,

блуднико съвършен, блуднико разгневен

блуднико изобретател, на бъдещето прорицател,

блуднико погански, блуднико душмански,

блуднико разплоден, блуднико негоден,

блуднико цъфтящ, блуднико искрящ,

блуднико потулен, блуднико охулен,

блуднико припрян, блуднико заврян,

блуднико отличен, блуднико привичен,

блуднико чевръст, ако не си тлъст,

блуднико богат, блуднико устат,

блуднико отчаян, ала неразкаян,

блуднико глупак, вироглав ахмак,

блуднико подобен, блуднико удобен,

блуднико нечут, блуднико прочут,

блуднико непримирен, блуднико неутолен,

блуднико неудържим, блуднико неустрашим,

блуднико взискателен, блуднико влиятелен,

блуднико измъчен, блуднико изпъчен,

блуднико чувствителен, блуднико смирителен,

блуднико трагичен, блуднико комичен,

блуднико могъщ, блуднико все същ,

блуднико апаш, блуднико на страж,

блуднико развратен, скотоложец знатен,

блуднико гръмовен, блуднико греховен,

блуднико мълниеносен, изблик спермоносен,

блуднико искрящ, блуднико гърмящ,

блуднико без път, роб на свойта плът,

блуднико наежен, блуднико метежен,

блуднико налитащ, блуднико непитащ,

блуднико мъжага, страшен юначага,

брат Жан, приятелю мой, аз те почитам и те уважавам, а съм решил и да те угощавам. Но преди това кажи ми, моля те, какво мислиш — да се оженя, или не?

Брат Жан с обичайната си веселост му отвърна така:

— Жени се, дявол те взел, жени се и бий камбаните, та да събудиш и мъртвите. Искам да кажа, повече не отлагай. Жени се и нека още тази вечер стане заварката. Боже господи, защо се бавиш? Нима не знаеш, че краят на света наближава? Днес сме на два перша и половин туаз по-близо до него от вчера. Казаха ми, че антихристът вече се бил родил. Вярно е, сега за сега той дращи само дойката и гувернантките си и не показва съкровищата си, защото още е малък. Crescite. Nos qui vivimus, multiplicamini[1] (така е казано в молитвеника), докато чувал жито струва у нас три патака[2], а бъчонка вино — шест бланки. Или да не би да искаш да те сварят с пълни яйчица в деня на Страшния съд, dum venerit judicare[3].

— Ти имаш — рече Панюрж — ясен и бистър ум, брат Жан, блуднико архиепископски, и всичко, що казваш, е мъдро и вярно. Когато Леандър Абидоски се впуснал да плава през Хелеспонт от Сест до Европа, за да види приятелката си Херо, именно за това е молил той Нептун и всички морски богове:

По пътя мой от вас аз бъда ли спасен,

насам затрит от вас, аз пак ще съм блажен.

Никак не му се искало, завалията, да умре с пълни яйчица и аз съм на мнение отсега нататък в целия мой Рагу, когато по закон решат да снемат главата на някой злосторник, ден-два преди това да го пуснат да си оцеди тук и там семето, докато в семепроводника му не остане с какво да изпише и едно у. Такова скъпоценно нещо не бива да се прахосва на вятъра! Току-виж, че се родил човек! И така той ще си умре спокоен, че оставя човек за човек.

[1] Плодете се, всички живи, и умножавайте се (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Патак — пикардийска дребна монета. ↑

[3] Когато господ слезе да съди земята (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXVII
Как весело брат Жан съветва Панюрж

— Панюрж, приятелю мой мили — захвана брат Жан, — кълна се в свети Ригом, че няма да те посъветвам нищо, което сам аз на твое място не бих сторил. Само запомни, че твоите удари трябва да бъдат последователни и непрекъснати. Речеш ли да спреш, ти си загубен, нещастничето ми, и ще те сполети онова, което става с дойките — нали знаеш, че те загубват млякото си, когато престанат да кърмят. Ако ти не упражняваш постоянно своичкия, и той ще си загуби млякото и ще ти служи само за пикочопроводник; и яйчицата напразно ще се мандахерцат в торбичката. Предупреждавам те, момчето ми! Аз зная мнозина, които вече не можеха, когато искаха, защото си пасуваха, когато можеха. На същото основание, казват учените, човек губи всички привилегии, ако не ги ползува навреме. Така че, синчето ми, заставяй този свой раб, този низш и простодух троглодит да се труди без отдих. Стори необходимото, та да не живее като дворянин — от ренти и доходи — и нищо да не върши.

— Така, така, брат Жан, мили мой блуднико, право думаш — отвърна Панюрж. — И все в целта биеш. Не го усукваш, ами си го казваш направичко, та така ми изфирясват и страхове, и съмнения, дето може да ме объркат. Да ти даде господ всякога да си той с твоичкия! Е, добре, ще те послушам — ще се оженя. Ще се оженя, ей, ще се оженя, пък каквото ще да става. И всякога, когато дойдеш да ме навестиш, ще намериш при мен хубавички прислужнички и ще станеш покровител на сестринското им сдружение. Това е то, което мога да ти кажа в отговор на първата част от твоята проповед.

— Чуй — рече брат Жан — предсказанието на варенските камбани. Разбираш ли какво хортуват?

— Разбирам — отвърна Панюрж. — Техният звън, жаждо моя пресвята, ми се струва по-съдбовен от звъна на котлите на Юпитер Додонски[1]. Чуй:

Ожени се, ожени,

ожени се, ожени,

но без да се каеш,

рая ще познаеш

в своите земни дни,

ожени се, ожени.

И аз те уверявам, че ще се оженя — всички стихии ме тласкат нататък. Дадена дума — хвърлен камък.

Колкото до втората част на твоята проповед, ти като че ли се съмняваш, не вярваш в способността ми да бъда баща, предполагайки, че оня опак бог на градините не е особено благосклонен към мен. Аз пък ти казвам и ти хващай вяра, че той ми върви по гайдата, че е хрисимичък, кротичък, услужливичък и послушничък всякога и във всичко. Трябва само да отвържа ремъка, тоест връзките, да му покажа отблизо добичето и да извикам: „Дръж, другарчето ми!“

И когато дори моята бъдеща съпруга бъде толкова ненаситна на любовни удоволствия, колкото някога Месалина или английската маркиза Уинчестър, повярвай ми, и тогава не само че няма да свия знамената, но ще стана още по-любвеобилен, за да я задоволя напълно.

Аз много добре зная какво е казал Соломон, а той по тази част е бил човек опитен и сведущ. След него и Аристотел е казал, че женският пол по природа е ненаситен; но аз искам да се знае, че притежавам оръдие от същия калибър и че то действува безотказно.

Ни ми давай за пример такива баснословни хаирсъзи като Херкулес, Прокул[2] Цезар и Мохамед, който в своя коран се хвали, че по мъжката си сила се равнявал на шестдесет фенерджии, взети заедно. Лъже, тарикатът му неден!

Не ми давай за пример и индиеца, така често споменуван от Теофраст, Плиний и Атиней и който благодарение на някаква трева даянил по седемдесет пъти на ден, че и повече. На това аз не вярвам. Цифрата е измислена. И теб те моля да не вярваш. Но те моля да вярваш и да считаш за истина, че моят мъжки атрибут, моят свещен Итифал, месер Котале Албинга е il primo del mondo[3].

Слушай, блудничето ми! Виждал ли си някога расо на кастърски монах? Когато такова расо открито или тайно попадне в някой дом, отведнъж под влияние на ужасяващите му свойства всички обитатели на къщата — животни, хора, мъже, жени, та дори плъхове и котки пощръкляват от мераци! Кълна ти се, неведнъж ми се е случвало да се убедя, че в моя копчелък е заключена къде-къде по-свръхестествена енергия.

Аз няма да взема сега да ти разправям за било и небило, но веднъж попаднах в Сен-Максен точно когато представяха страстите Христови, и видях как под въздействие на тайнствените свойства и особености на моя копчелък из един път всички, и артисти, и зрители, побесняха от такива плътски щения, че не остана ни ангел, ни човек, ни дявол, ни дяволица, които да не искат да поритат. Суфльорът захвърли тетрадката си; оня в ролята на свети Михаил се спусна от небето право на сцената; дяволите наизскачаха от ада и отмъкнаха със себе си всички скапанячки, та даже и Луцифер разкъса веригите си.

Та, с една дума, като видях тази олелия, плюх си на петите и беж да ме няма, точно като цензор Катон, който изпуснал тържествата в чест на богинята Флора, когато разбрал, че неговото присъствие смущава празнуващите.

[1] Котлите на Юпитер Додонски. — Около светилището на Юпитер в Додон били закачени на дървета един до друг бронзови съдове, които звънели вкупом, когато един от тях бивал раздвижен. ↑

[2] Прокул — Тит Ливий Прокул, претендирал за римския престол (III в.). ↑

[3] Пръв в света (ит.). — Б.пр. ↑

Глава XXVIII
Как брат Жан утешава Панюрж в желанието си да разсее страховете му от изневяра

— Аз те разбирам — каза брат Жан, — но времето взема връх над всички неща — даже мраморът и порфирът остаряват и се разрушават. Ако днес ти все още не си стар, след някоя и друга година ще те чуя да признаваш, че стрелецът ти бие отбой. Гледам, че косите ти вече сивеят. Брадата ти с тия бели, сиви, кафяви и черни петна по-скоро ми напомня географска карта на света. Погледни: ето Азия — тук минават Тигър и Ефрат. Ето Африка, с нейната Лунна планина. Виждаш ли Нилските блата? А оттатък е Европа. Виждаш ли Телем? Този кичур, бял като къделя, наподобява Хиперборейските планини[1].

Ей, бъчвичко моя, приятелю мой, когато сняг покрие планините, искам да кажа, главата и брадата, долу в копчелъшките низини няма топлина.

— Да се скапеш макар! — сопна се Панюрж. — Какво разбираш ти от топика[2]! Когато снегът покрие планините, долу в низините бушуват мълнии, гръмотевици, светкавици, фурии напращели, кървясали, урагани, стихии, бури и всевъзможни дяволи. Доказателство ли искаш? Иди в Швейцария и виж езерото Вундерберлих, на четири мили от Берн, по посока към Сион. Смееш се ти на посивелите ми коси, а забравяш, че и праза природата го е създала с бяла главица и със зелена, права и твърда опашка.

Наистина, сам аз усещам в себе си някои признаци на старост, искам да кажа, на зелената старост, но по това никому нито дума — нека то да си остане между нас. Работата е там, че сега винцето ми се услажда повечко и като че ли множко налитам на него, което преди не забелязвах; и още нещо — сега повече от преди се боя да не налетя на лошо винце. Е, тук долавям нещо като залез, което ще рече, че пладне преваля. Но това не е беда! Аз и днес съм приятен компаньон, даже още по-приятен от преди. От старост аз не се боя, дявол я взел! И не това ме тревожи сега. Боя се да не би, когато тръгне на път нашият господар Пантагрюел, когото съм длъжен да придружавам даже ако рече да отиде по дяволите, да не би, казвам, тогава жена ми да ме стори рогоносец. Ето кое е страшно: защото всички, към които се обърнах, ме заплашват и уверяват, че небето ми е отредило такава съдба.

— Не всекиму е дадено да бъде рогоносец — отвърна брат Жан. — Ако ти си рогоносец, ergo[3] жена ти ще бъде красива, ergo тя ще се държи добре с тебе, ergo ти ще имаш много приятели, ergo ще спасиш душата си. Такава е монашеската риторика. По-хубаво от това не може и да се желае, грешниче! Такова блаженство ти никога не си познавал. И дума да не става, че нещо ще загубиш. Напротив, богатства ще натрупаш. Ако такава е орисията ти, нима ще тръгнеш срещу нея? Кажи,

блуднико посърнал, блуднико мухлясал,

блуднико ръждясал, блуднико превтасал,

блуднико изстинал, блуднико изсъхнал,

блуднико вцепенен, блуднико вдървен,

блуднико грохнал, блуднико повехнал,

блуднико изнурен, блуднико съкрушен,

блуднико обезмаслен, блуднико изцеден,

блуднико слабовати, блуднико глуповати,

блуднико непокорен, блуднико своеволен,

блуднико обезсилен, блуднико сразен,

блуднико хилав, блуднико тромав,

блуднико повален, блуднико завален,

блуднико тутав, блуднико мършав,

блуднико изчерпан, блуднико скапан,

блуднико смачкан, блуднико окъсан,

блуднико разпилян, блуднико пропилян,

блуднико пухкав, блуднико синкав,

блуднико рохкав, блуднико рехък,

блуднико мъртвороден, блуднико от род нероден,

блуднико скверен, блуднико недостоен,

блуднико бледен, блуднико беден,

блуднико червив, блуднико заядлив,

блуднико чепат, блуднико инат,

блуднико празен, блуднико безплоден,

блуднико невъзможен, блуднико фантастичен,

блуднико остарял, блуднико взел-дал,

блуднико тегав, блуднико пипав,

блуднико флегматичен, блуднико енигматичен,

блуднико тревожен, блуднико метежен,

блуднико скопен, блуднико поразен,

блуднико изрязан, блуднико кастриран,

блуднико шугав, блуднико крастав,

блуднико изсипан, блуднико изкормен,

блуднико разнищен, блуднико прояден,

блуднико скрофулозен, блуднико нервозен,

блуднико окъсан, блуднико разпасан,

блуднико матиран, блуднико ликвидиран,

блуднико нагизден, блуднико наконтен,

блуднико набеден, блуднико оскандален,

блуднико проточен, блуднико просрочен,

блуднико изпружен, блуднико ненужен,

блуднико консервиран, блуднико фанатизиран,

блуднико разложен, блуднико всевъзможен,

блуднико всевечен, блуднико запечен,

блуднико шамаросан, блуднико анатемосан,

блуднико прилъган, блуднико измамен,

блуднико набъбнал, блуднико подпухнал,

блуднико обрулен, блуднико посечен,

блуднико напукан, блуднико одраскан,

блуднико пъзлив, блуднико смрадлив,

блуднико фамозен, блуднико скрупульозен,

блуднико неуталожен, блуднико невъзможен,

блуднико урочасан, блуднико гранясал,

блуднико слабичък, блуднико мъничък,

блуднико овехтял, блуднико прекипял,

блуднико посрамен, блуднико безпътен,

блуднико затъпял, блуднико потъмнял,

блуднико тревожен, блуднико безотраден,

блуднико отколешен, блуднико невчерашен,

блуднико хроми, блуднико нелепи,

блуднико неук, блуднико груб,

блуднико мрачен, блуднико невзрачен,

блуднико пръдлив, блуднико ревлив,

блуднико прогонен, блуднико засипан,

блуднико измъчен, блуднико покрусен,

блуднико сащисан, блуднико залисан,

блуднико несретен, блуднико бездомен,

блуднико зовящ, блуднико крещящ,

блуднико отречен, блуднико обречен,

блуднико убит, блуднико затрит,

блуднико ограбен, блуднико оголен,

блуднико повален, блуднико унищожен,

блуднико анулиран, блуднико консумиран,

блуднико лапнимуха, блуднико без глава,

блуднико самотен, блуднико втресен,

блуднико, ти, дяволе, Панюрж, приятелю, затуй, че съдбата ти била такава, да не би да искаш да сринеш звездите, да объркаш всички небесни сфери, да отклониш от пътя им движещите сили, да притъпиш вретената, да намериш кусур на макарите, да се усъмниш в мотовилките, да не одобриш свилените нишки, да размотаеш кълбата на Парките?

Ти си болен, друже мой! И си по-неразумен от гигантите[4]. Я ела сам ти, стар хаирсъзино! Кажи ми сега, какво предпочиташ — да ревнуваш без причина или да носиш рогца, без да подозираш това?

— Не бих искал ни едното, ни другото — отвърна Панюрж. — Но ако забележа нещо, ще въведа такъв ред, че тояга няма да остане на този свят. Честна дума ти казвам, брат Жан, чини ми се, най-добре ще сторя да не се женя. Чуй какво ми говорят камбаните сега, когато сме по-близо до тях:

Не се жени, не се жени,

не, не, не, не, не, не,

ожениш ли се, о, не се жени,

не, не, не, не, не, не,

във чудо ще се видиш, видиш,

ще носиш и рога.

Боже всемогъщи! Усещам, че ми призлява. Нима вие, мозъци подстригани, не знаете как да помогнете на мойта болка? Такива антихристи ли ни е създала природата, та жененият човек да не може да поживее на света, без да го накиснат в тези рогати истории?

— Искам — рече брат Жан — да ти кажа такова средство, благодарение на което жена ти без твое съгласие и знание да не бъде в състояние да ти постави рога.

— Казвай, блуднико брадати — извика Панюрж, — казвай, аз те слушам, приятелю мой!

— Носи — продължи брат Жан — пръстена на Ханс Карвел, великия златар на Милиндския цар. Ханс Карвел бил човек учен, трудолюбив, възпитан, разумен, благоразумен, хрисим, добросърдечен, милозлив, а бил и философ, че на туй отгоре веселяк, компаньон и шегобиец, какъвто в цял свят няма и няма да намериш, и такъв един мъничък, пълничък мекичък, закръгленичък, със заоблено шкембе и с глава, която тръскал като маймуна. На стари години се оженил за дъщерята на съдията Конкордат, млада, хубава, гиздава, любезна, учтива, ала прекалено внимателна към съседите и прислужниците си. Ето защо след някоя и друга седмица човекът станал ревнив като тигър и започнал да я подозира — досещаш се в какво. На млади години човек какви ли не ги върши! И за да тури край на тази работа, започнал да й разказва една след друга и една от друга по-поучителни истории за плачевните последици от измяната, четял й разкази за добродетелни жени, проповядвал й целомъдрие, написал за нея книга, в която похвалявал съпружеската вярност и осъждал безмилостно и остро безпътните омъжени жени, а накрая й дал и хубава огърлица от източни сапфири. Какво ли не опитал човекът, ала жената си знаела своето и продължавала да се усмихва и да прави мили очи на съседите, и то така, че ревността му от ден на ден ставала по-голяма. Една нощ, когато, измъчван от съмнения, лежал до жена си, той сънувал, че говори с дявола и че му се оплаква от нея. Дяволът го утешил, надянал на големия му пръст халка и рекъл:

— Давам ти тази халка. Докато я носиш на пръста си, жена ти никога няма да ти измени без твое знание и съгласие.

— Благодаря ти от сърце, господин дяволе — казал Ханс Карвел. — Оттук нататък от Мохамед се отказвам, но халката от пръста си не снемам.

И дяволът изчезнал. Събудил се Ханс Карвел зарадван и какво да види — пръстът му заврян в онова най-потайно местенце на жена му. Пропуснах да кажа, че като усетила тази работа, жена му обърнала гръб към него, искайки сякаш да каже: „Е, да, но не!“, и тогава на Ханс Карвел се сторило, че му смъкват халката. Какво ще речеш, сигурно средство, нали? Следвай този пример и бъди уверен, че халката на твоята жена всякога ще бъде на пръста ти.

Тук свършил техният разговор, свършило и пътешествието им.

[1] Хиперборейските планини — планините, които тогава се е считало, че се намират на север. ↑

[2] Топика — част от реториката. ↑

[3] Следователно (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Гигантите според гръцката митология въстанали срещу боговете и се опитали да овладеят Олимп. ↑

Глава XXIX
Как Пантагрюел, за да изведе Панюрж от затрудненията му, позва на съвет богослов, лекар, законовед и философ

Когато се явиха в двореца, те разказаха на Пантагрюел подробно всичко около пътуването си и накрая му показаха стихчето на Котаранмърморан. След като го прочете и препрочете, Пантагрюел каза:

— Този отговор ми харесва повече от всички остана ли. Човекът иска да каже, че всеки, който намисли да се жени, трябва сам да бъде съдия на своите собствени на мерения и да се съветва единствено със себе си. Моето мнение всякога е било такова и аз ви го казах още от самото начало, когато за пръв път ми заговорихте за това. Ала аз си спомням, че вие тогава ми се надсмяхте в себе си, и разбирам, че вашият егоизъм и вашето самолюбие ви тласкат по погрешен път. Но да подхванем работата иначе.

Ето как разсъждавам аз: всичко, което ние представляваме и което притежаваме, се състои, както знаем, от три неща — душа, тяло и нашите имущества. Опазването на всяко едно от тези три неща е поверено съответно на три категории хора: душата — на теолозите, тялото — на лекарите и имуществата — на юристите. Аз съм на мнение в неделя да поканим тук на обяд теолог, лекар и юрист. Заедно с тях ще обсъдим вашето затруднение.

— Кълна се в свети Пико — извика Панюрж, — че нищо няма да излезе от това, отсега да ви го кажа. И като си помисли само човек как всичко на този свят е обърнато с главата надолу: поверяваме душите си на теолози, а те повечето са еретици, телата си — на лекари, а те ненавиждат лекарствата и не прибягват до никакви медицински средства, имуществата си — на адвокати, а адвокатите никога не се съдят помежду си.

— Вие разсъждавате като същински царедворец — забеляза Пантагрюел. — Във всеки случай аз отричам всичко, казано от вас по първа точка, тъй като главната и, бих казал, единствена и всепоглъщаща грижа на добрите богослови е именно тази — с думи, с дела и с писания да разсейват заблудите и религиозните извращения (а камо ли сами да се поддават на тях) и дълбоко в сърцата да насаждат истинската и живата католическа вяра.

Колкото до втората точка, аз я приемам: когато се касае до собственото им здраве, добрите лекари отдават такова значение на профилактичните мерки и толкова усърдно ги прилагат, че не изпитват необходимост да прибягват до терапевтиката и да се осланят на лечебните свойства на лекарствата.

Не възразявам и по третата точка — така е, добрите адвокати дотолкова са погълнати от защитата и обосноваването на чуждите права, че нямат ни време, ни желание да се погрижат за своите.

Но, така или иначе, идущата неделя ще поканим от теолозите отец Хипотадей, от лекарите — нашия метр Рондибилис[1], а от юристите — приятеля ни Бридуа; но аз съм на мнение да се придържаме към питагорейската тетрада[2] и да поканим като четвърти гост нашия верен приятел — философа Труйоган, тъй като само такъв знаменит философ като Труйоган е способен да разреши всякакви спорни въпроси. Карпалим, моля те, нареди да бъдат поканени на обяд следващата неделя.

Според мен — забеляза Епистемон — по-достойни от тези четирима не може да се намерят в цялата страна. Аз имам предвид не само съвършенството на всеки от тях в неговата специалност, което тук не бих могъл да изтъкна с няколко думи, но още и това, че Рондибилис сега е женен, а преди не, Хипотадей никога не е бил женен — ни преди, ни сега, Бридуа някога е бил женен, но вече не е, а Труйоган всякога е бил женен — и преди, и сега. Между впрочем ще спестя труда на Карпалим: ако нямате нищо против, аз сам ще отида да поканя Бридуа — той е стар мой познайник и трябва да поговоря с него около учението и бъдещето на високо образования му син, който слуша в Тулуза лекциите на най-учения и всеуважаван Боасоне[3].

— Постъпете, както намерите за добре — рече Пантагрюел. — И помислете дали и аз не бих могъл да бъда полезен на неговия син, както и на достопочтения сеньор Боасоне, когото обичам и почитам като един от най-осведомените в своята област учени. Аз с радост ще сторя за тях всичко, което е по силите ми.

[1] Рондибилис — кръгличък (средновек. лат.). Гийом Ронделе, известен френски лекар и естествоизпитател, професор в Монпелие, дето изучавал медицина Рабле. ↑

[2] Питагорейската тетрада — тоест четворката, считана от питагорейците за най-съвършено число. ↑

[3] Боасоне — Жан де Боасоне, юрист, приятел на Рабле и Маро. ↑

Глава XXX
Как богословът Хипотадей съветва Панюрж относно намерението му да встъпи в брак

Обедът следващата неделя още не бе готов, а гостите вече пристигнаха, с изключение на фонбетонския съдия Бридуа. Когато подадоха второто ястие, Панюрж почтително се поклони и каза:

— Господа, касае се за следното: да се оженя, или не. Ако и вие не решите моя въпрос, аз ще го считам за толкова неразрешим, колкото са Алиаковите Insolubilia[1], тъй като всички вие в своята област сте хора избрани, отбрани и като хубав грах през решето пресени.

В отговор на тези думи и на поклоните на всички присъствуващи отец Хипотадей с дълбоко смирение каза:

— Приятелю мой, вие искате от нас съвет, макар че преди това трябва да се посъветвате със самия себе си. Изкусяват ли ви силно плътските щения?

— Простете, отче, ала много силно — отвърна Панюрж.

— Не се извинявайте, приятелю мой — рече Хипотадей. — Виждайки трудността на вашето положение, бог сигурно ви изпраща като дар небесен благодатта на въздържанието?

— Честна дума, не! — отвърна Панюрж.

— Тогава оженете се, приятелю мой — продължи Хипотадей, — защото много по-добре е човек да се ожени, отколкото да гори в огъня на сластолюбието.

— Ето най-после една умна приказка — рече с облекчение Панюрж, — казана разбрано и ясно, без усукване… Благодаря ви от сърце, преподобни отче. Сега вече ще се оженя, и то много скоро. Каня ви на сватбата си, пък ще видите как ще се повеселим! Ще ви накичим със сватбена панделчица и дявол го взел, ще си хапнем гъска[2], оная, дето жена ми няма да изпече. И не само това, ами ще ви помоля да откриете танците на девойките, ако склоните да ме удостоите с такова внимание и с такава чест. Остава да изясним още една мъничка подробност, мъничка, ви казвам, по-мъничка от нищото: ще бъда ли рогоносец?

— Ако бог поиска, няма да бъдете — отвърна Хипотадей.

— О — изохка Панюрж, — господ да ми е на помощ! Къде по дяволите ме тласкате вие, добри ми хора? Къде ме пращате да се мотая в тия условни предположения, които в диалектиката пораждат всякакви безсмислици и нелепости? Ако моето конче-вихрогонче летеше, щеше да си има крилца. Ако бог поиска, няма да стана рогат, ако поиска, ще стана. Вятър и мъгла! Ако ми поставяте условия, с които мога да се преборя, хич не искам и да зная. Но вие ме пращате в тайния съвет на господа бога, в залата за личните му потешения. Кой път хващате вие, за да стигнете дотам? Отче, струва ми се, че е по-добре да не дохождате на сватбата ми. Сватбената врява и бъркотия само ще ви надуят главата. Вие обичате спокойствието, тишината и самотата. Според мен хич не ви и трябва да идвате. И после, не танцувате много добре и ще се срамувате да откриете бала. Останете си у дома, а аз ще ви изпратя и пръжки, и сватбена панделчица! И ще пиете за наше здраве, ако, разбира се, желаете.

— Приятелю мой — възрази Хипотадей, — моля ви, разберете добре моите думи. Когато казвам: „Ако бог поиска тъй“, огорчавам ли ви с това? Нима е зле казано? Нима това условие е нечестиво или оскърбително? С тези думи аз само исках да кажа, че бог е наш създател, покровител и спасител, единствен подател на всяко благо. Исках да подчертая, че всички ние зависим от неговата благост, че без него сме нищо, нищо не чиним и за нищо не сме способни, ако той не простре върху нас святата си десница. Нали трябва да съобразяваме с каноническите ограничения всички наши начинания и да помним, че човек предполага, а бог разполага чрез святата си воля както на земята, така и на небето? Нали така ние, християните, славим благословеното му име? Приятелю мой, ако бог поиска, вие никога няма да бъдете рогат. И не бива да се отчайвате, когато пожелаете да отгатнете волята му; не мислете, че се касае до потайности, които човек може да разкрие единствено като се обърне към тайния му съвет и преброди залата на пресвещените му потешения. Добрият бог ни е дарил милостта да ни ги възвести, разтълкува, разкрие и обясни ясно чрез Светото писание.

В него вие ще прочетете, че никога няма да бъдете рогат, тоест че вашата жена ще си знае пътя и няма да ви посрами, ако си я вземете от почтен род, ако тя бъде възпитана в целомъдрие и добродетелност, ако наобикаля и посещава само общество на добронравни люде, ако обича бога и се бои от него, ако се старае да му угажда с вярата си и със зачитане на светите му заповеди, ако бъде богобоязлива и се пази да не предизвика гнева му и изгуби благоволението му със слабата си вяра и с престъпване на божествения му закон, който строго запрещава прелюбодеянието и повелява да се съединява единствено с мъжа си, него да тачи, на него да служи и след бога единствен него да възлюби.

За да подсилвате в нея волята й за благочиние, вие от своя страна ще й засвидетелствувате съпружеска нежност, ще я насърчавате по пътя на благочестието, ще поддържате духа й с вашия хубав пример, като сам живеете скромно, целомъдрено, смирено, както бихте искали да живее самата тя; и наистина, хубаво и чисто считаме не огледалото, украсено с ползата и скъпоценни камъни, а онова, което вярно отразява предметите; така, достойна за уважение е не богатата, хубавата, нагиздената и гордата с благородното си произхождение жена, а оная, която с цялата си душа се стреми да следва с божията помощ пътя на благочестието и да живее в съгласие със своя съпруг.

Вижте как луната получава светлината си не от Меркурий, не от Юпитер, не от Марс, ни от коя да е друга планета или звезда в небесната шир; получава си я само от своя съпруг — слънцето — и не повече, отколкото то е способно да излъчи, а така също и според положението, което заема. Така и вие ще бъдете за вашата жена покровител и пример за добродетел и благочиние. И непрестанно ще молите бога да бъде с вас и да ви закриля.

— Да не би да искате — прекъсна го Панюрж, сучейки мустак — да се оженя за оная мъдра жена, описана от Соломон? Тя отдавна е мъртва, съмнение в това няма. И да ме прости господ, ама аз никога не съм я виждал! Но както и да е, благодаря ви, отче, от сърце. Хапнете си този марципан — той е добър за храносмилането — и обърнете чашка-две от червеното с канела — то е полезно за стомаха. А ние да продължим.

[1] „Неразрешими проблеми“ (лат.). — Б.пр. ↑

[2] … ще си хапнем гъска… — Реминисценция от Фареа — „Метр Петр Патлен“. ↑

Глава XXXI
Как лекарят Рондибилис съветва Панюрж

Панюрж продължи да говори, като каза:

— Първата думица, произнесена от оня, който кастрирал сосинякските монаси, когато скопил брат Топлобрат, била: „Следващият!“ Та и аз казвам: „Следващият!“ Хайде, метр Рондибилис, казвай сега, трябва ли да се оженя, или не?

— Кълна се в равана на мулето си, ако зная как да отговоря на вашия въпрос — захвана Рондибилис. — Вие казвате, че плътски щения не ви дават мира. В нашия медицински факултет предават някаква теория, заимствувана от древните платоници, която ни учи, че плътските щения се успокояват по пет начина. Първо — с вино.

— Виж, това е вярно — прекъсна го брат Жан. — Когато се натряскам като англичанин, дай ми само да спя и да спя.

— Имам предвид прекомерното употребление на вино — продължи Рондибилис. — И наистина злоупотребата с това питие предизвиква охлаждане на кръвта в човешкото тяло, отслабване на нервите, разводняване на зародишните семена, притъпяване на сетивата и разстройване на движенията, а всичко това възпрепятствува акта на оплодотворяването. И не току-тъй Бакхус, богът на пияниците, е изобразяван без брада и в женска дреха като същество, подобно на жените, евнух и кастрат. Друга е работата, когато се пие вино с мяра. Така ни учи и древната поговорка, която казва, че Венера се пука от скука в отсъствие на Церера и Бакхус. По мнението на древните, според разказа на Диодор Сицилийски, а така също и по мнението на лампсакийците, както твърди Павзаний, месер Приап е син на Бакхус и Венера.

Второ, с някои билки и растения, които омагьосват човека и го правят негоден за продължаване на рода. Опитите са доказали, че nymphea heraclia[1], горчивата трева, върбата, конопеното семе, цветето орлови нокти, тамариксът, витексът, мандрагората, бучинишът, най-дребните от двойните грудки на орхидеята, кожата на хипопотама и други такива вещества, които в човешкия организъм както чрез основните си свойства, така и чрез специфичните си особености изстудяват и умъртвяват зародишното семе и разпръскват токовете, призвани да го отведат в указаните от природата места, или запушват пътищата и каналите, през които то може да бъде изхвърлено. И обратно, разполагаме с треви, които затоплят и възбуждат човека и го правят способен за любовния акт.

— Аз слава богу, нямам нужда от тях — рече Панюрж. — А вие, достопочтени ми докторе, моля, не се засягайте от думите ми — аз съвсем не искам да ви обиждам.

Трето — продължи Рондибилис, — с постоянен труд. И това е така, защото, когато човек работи, жизнените процеси в тялото се забавят дотолкова, че кръвта, която трябва да подхранва всяка негова частица, няма ни време, ни сгода, ни възможност да произведе тази семенна секреция и да освободи излишъците, отделящи се след третичното храносмилане[2]. Природата си запазва тези излишъци за свои нужди; те й са необходими най-вече за съхраняване на индивида, а не за умножаване и продължаване на човешкия род. Ето защо Диана, която денонощно се отдава на лова, е чужда на всяка похот. Ето защо някога наричали лагерите castra — от латинската дума casta[3], тъй като в тях се трудили без отдих атлети и воини. Ето защо Хипократ (в своята книга De aere, aqua et locis[4]) пише относно някакви скитски племена, че в любовните игри се оказвали по-безпомощни и от евнуси, тъй като всякога били на кон и от тъмно до тъмно се трудели, а мнозина философи считат, че безделието е майка на сладострастието.

Когато запитали Овидий защо Егист извършил прелюбодеяние, той отвърнал, че единствено защото се бил отдал на безделие и че ако изкореним от света безделието, изкуството на Купидон ще загине.

Лъкът, колчанът и стрелите ще станат за него ненужно бреме; той няма да прониже никого, тъй като не е такъв безпогрешен стрелец, та да простреля литналия в небесата жерав или бягащия в леса елен, с което са се славели партяните, народ неукротим и неизтощим. А Купидон се нуждае от хора бавни, седящи, лежащи, отпочиващи. Ненапразно Теофраст, когато го запитали що за звяр, що за риба според него е любовната страст, отвърнал, че това е страст на празните умове. Диоген също казвал, че блудството е занимание на хора, незаети с нищо друго. Затова и скулпторът Канах Сикионски, в желанието си да покаже, че безделието, леността и безгрижието са причинители на разврата, извая Венера седяща, а не права, както я изобразяваха дотогава всички негови предшественици.

Четвърто, с усърдни умствени занимания, тъй като те невероятно изтощават и изчерпват силите, изтласкващи към съответните органи плодоносната секреция и пълнещи кухня орган, чието назначение е да я изхвърли навън за продължаване на човешкия род.

За да се убедите в това, погледнете човек, отдаден на умствено занимание: вие ще видите, че всички артерии на неговия мозък са опънати като арбалетово въже и не за друго, разбира се, а за да му доставят възможно най-скоро токове, потребни за камерите на здравия смисъл, въображението и мисловната способност, на разсъдъка и свободната преценка, на паметта и спомена, а така също и за да протичат тези токове от една камера до друга по каналите, ясно забележими при анатомичен разрез в самия край на чудната мрежа, дето свършват артериите; тези артерии излизат от лявата половина на сърцето, а жизнените токове, преди да се превърнат в животински, дълго блуждаят по артериите и постепенно се очистват.

Между това всички естествени функции в такъв любознателен индивид секват, всички външни сетива се притъпяват и ние сме готови да се съгласим със Сократ, че философията не е нищо друго освен слугуване на смъртта.

Може би затова именно Демокрит си избоде очите, считайки загубата на зрението за по-малко зло от недостатъчното самовглъбяване, пречка за което се явявал според него разсеяният взор. Затова наричат девицата Палада богиня на мъдростта и покровителка на ученолюбивите люде. Затова Музите са девствени и Грациите запазват вечно целомъдрие. И си спомням, чел бях някъде, че веднъж, когато Венера, майката на Купидон, запитала сина си защо не напада Музите, той й отговорил, че те са толкова хубави, толкова чисти, толкова почтени и така неотстъпно заети — една със съзерцаване на небесните светила, друга с някакви изчисления, трета с измерения на геометрически тела, четвърта с реторически построения, пета със свои поетически творения, шеста с музикални упражнения, — че когато се осмелявал да се приближи до тях, неволно отпущал лъка, затварял колчана и изгасвал факела от свян и от страх да не ги обезпокои. После смъквал превръзката от очите си, за да вижда по-ясно лицата им и по-ясно да слуша приятните песни и поетическите им оди. И изпитвал такава дълбока наслада и бил толкова очарован от красотата и изяществото им, че не само забравял да ги уплаши и нападне, а и заспивал под чаровните звуци на тяхната музика.

Тук е уместно да кажа, че разбирам защо Хипократ, в упоменатата от мен книга, разказвайки за скитите, а така също и в книгата, озаглавена De genitura[5], твърди, че ако прережат подушните артерии на човека, той губи способност за продължаване на рода поради причина, която изтъкнах, когато ви говорих за изчерпване на токовете и за одухотворената кръв, чието вместилище се явяват артериите; разбирам също така защо той поддържа, че голяма част от зародиша се формира в главния мозък и в гръбначния стълб.

И пето, чрез акта на плътската любов.

— Ето работа за мен! — извика Панюрж. — Аз ще ползувам само това средство. С другите да се занимава, който си иска.

— Брат Силино, игумен на марсилския манастир „Свети Виктор“, нарича тази работа изтезание на плътта — забеляза брат Жан. — Аз се присъединявам към мнението на отшелника от манастира „Свети Радегонд“, малко над Шинон, че тиванските отшелници най-добре ще изтезават плътта си, най-добре ще надвиват нечистите помисли и щения само като прилагат това средство двайсет и пет, че и трийсет пъти дневно.

— Според мен — каза Рондибилис — Панюрж е добре сложен, с уравновесен нрав, налят с необходимото количество сокове, мъж тъкмо на възраст, така че желанието му да се ожени е съвсем справедливо; ако срещне жена с темперамент, подобен на неговия, ще им се народят деца, достойни за някоя отвъдокеанска монархия. И, разбира се, колкото по-рано, толкова по-добре, ако иска да види децата си подредени.

— Мой господин магистре — заключи Панюрж, — и под венчило ще отида, и деца ще имам, и то много скоро — в това не се съмнявайте. Бълхата, която стои на ухото ми, никога не ме е гъделичкала така, както докато слушах вашата учена реч. Поканвам ви на сватбата си. Ще си погуляем с вас за четирима, хубаво да знаете! Доведете, ако обичате, и жена си, а то се знае, и съседките й. И така, всичко е наред!

[1] Хераклова лилия (лат.). — Б.пр. ↑

[2] … след третичното храносмилане. — Според Аристотел третото храносмилане се извършва в кръвоносните съдове и подготвя секрецията сперма. ↑

[3] Непорочна, чиста (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „За въздуха, водата и местността“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] „За семената“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXXII
Как Рондибилис обявява рогата за естествена добавка към брака

— Остава да изясним още една малка подробност — продължи Панюрж. — Вие сигурно сте виждали надписа на римското знаме: СИНР, което не означава „сенат и народ римски“, а „ситни и нищожни размисли“. И тъй, кажете ми, ще стана ли рогат?

— Боже всемогъщи — извика Рондибилис, — намерили сте за какво да ме питате! Ще станете ли рогат? Приятелю мой, аз съм женен, а и на вас това скоро ще ви дойде до главата. Но едно нещо запишете с желязно перо в мозъка си: всеки женен мъж е застрашен от опасността да стане рогат. Рогата са естествена добавка към брака. Дори тялото не е следвано от сянката си тъй неотстъпно, както жененият мъж от рогата. И когато чуете за някого да кажат тези три думички: „Той е женен“, а вие в отговор кажете: „Следователно той е, бил е, ще бъде или може да бъде рогат“, никой няма да ви обвини, че не умеете да правите логически изводи.

— Ех вие, мрачен ипохондрико — възнегодува Панюрж, — какво ми говорите?

— Приятелю мой — отвърна Рондибилис, — веднъж, тръгвайки от Кос за Абдер, за да навести философа Демокрит, Хипократ, който не искал да остави жена си сама, написал писмо до стария си приятел Дионисий и го помолил да я отведе при нейните родители, люде почтени и уважавани от всички; не му се искало на човека жена му да остане в къщи сама, но освен това напомнил на приятеля си да бди над нея и да узнае къде ходи с майка си и какви хора я посещават в къщата на родителите й. „Не че се съмнявам в нейната почтеност и целомъдрие — добавил той, — аз я познавам и съм уверен в скромността й, но тя е жена — ето къде е бедата.“

Приятелю мой, луната олицетворява прекрасно природата на жената, и то във всяко отношение, но най-вече ни разкрива умението й да се представя пред мъжа си кротка, плаха, хрисима, ще речеш — вода ненапита. А запилее ли се този мъж нанякъде, тя така ще си смени кожата и така ще тръгне през просото, че няма да я познаеш.

Така и луната, когато е във период на съвпадение със слънцето, не показва лицето си ни на земята, ни на слънцето, но затова пък грее, та се къса, и показва напълно лицето си в периода на своето противостоене, когато е най-далече от слънцето и, то се знае, през нощта. Такива са всички жени.

Под думата „жена“ аз разбирам във висша степен слаб пол, пол изменчив, своенравен, непостоянен и толкова несъвършен, щото съм готов да повярвам (при всичкото мое уважение и почитание към него), че когато е създавала жената, природата е загубила здравия смисъл, в съгласие с който е произвела и сътворила всички неща. И макар хиляди и хиляди пъти да съм си блъскал главата над този въпрос, не зная какво да мисля, освен че като е сътворявала жената, природата много повече е мислила за задоволяване на мъжките потребности и продължаване на човешкия род, отколкото за усъвършенствуване на женската натура. Сам Платон не знае къде да постави жената: при разумните същества или при дивите зверове. Защото природата е вмъкнала в тях, в едно скрито и потайно местенце, едно зверче, някакъв орган, какъвто мъжете нямат и който понякога произвежда някакви особени, солени, селитрени, бораксови, лютиви, разяждащи, остри и дразнещи течения, чиито болезнени бодвания и парвания (забележете, че целият този орган е изпълнен с нерви и е много чувствителен) разтърсват тялото им, възбуждат всички нерви, изострят всички усещания, объркват всички мисли. И ако природата не беше създала у жените що-годе чувство за срам, вие щяхте да ги видите да търчат като луди подир всеки крачол, по-бесни от самите претиди[1], мималониди и вакхически тиади[2] по време на техните вакханалии, тъй като този страшно чувствителен орган е свързан с всички по-главни части на тялото, както това ясно показва анатомията.

Аз наричам този орган жив, одушевен, позовавайки се на учението както на академиците, така и на перипатетиците. Защото, ако едно самопроизволно движение е според Аристотел сигурен белег на одушевеност и ако всичко, което се движи самоволно, е считано за одушевено, тогава Платон съвсем основателно нарича одушевен и този орган, тъй като забелязва в него самопроизволни движения на затягане, възбуждане, свиване, раздразнение, и при това толкова силни, че много често у жената замират всякакви други чувства и движения, както при изпадане в безсъзнание, при сърдечен удар, епилепсия, апоплексия и прочие предвестници на смъртта. И нещо повече: за нас е очевидно, че този орган умее да различава миризмите и за да му угодят, жените избягват зловонията и търсят благовония.

Аз зная, че Гален е склонен да приеме тези самопроизволни и автономни движения за случайни и че негови следовници се опитват да отрекат на въпросния орган свойството да реагира на миризмите и че му признават само известни реакции, предизвикани от разнообразието на миризливите субстанции. Но ако вие внимателно проучите и претеглите на везните на Критолай[3] техните доводи и основания, ще си дадете сметка, че в този случай, както и в много други, те са гледали на работата си през пръсти и са се ръководили от желанието не толкова да се доберат до истината, колкото да не влизат в противоречие със своите предшественици.

Аз няма да се простирам повече по този спор.

Ще ви кажа само, че заслужават най-щедри похвали добродетелните жени, живели скромно и безупречно и съумели да подчинят на разума това бясно зверче. И накрая ще добавя, че щом това зверче се насити (ако то въобще може да се насити) с храната, която природата му е осигурила в организма на мъжа, всички негови своеобразни движения секват, всички негови щения се уталожват, всички негови страсти се успокояват. И така, не се учудвайте, че сме вечно изложени на опасността да станем рогоносци, ние, които не всякога можем да ги успокоим и задоволим напълно.

— Сине господни — викна Панюрж, — не знае ли вашата медицина някакъв лек срещу това?

— Знае, приятелю мой, и то много добър — отвърна Рондибилис, — сам аз прибягвам към него; описан е от прочут автор[4], живял преди хиляда и осемстотин години. Слушайте!

— Ей богу, харен човек сте вие — рече Панюрж — и затуй ви обичам от цялата си душа! Хапнете си малко дюлево сладко — този плод затяга шийката на стомаха и улеснява първия етап на храносмилането. Но какво приказвам аз, седнал съм на краставичаря краставици да продавам! Почакайте, ще ви дам да пиете от този потир, достоен като потира на Омировия Нестор. Искате ли да си сръбнете чашчица от бялото — дъхавото? Не се страхувайте, че ще ви задави, не! В него няма ни маково семе, ни джинджифил, ни райска ябълка. Има само хубава смляна канела и хубава ситна захарчица с бяло дьовиниерско винце, онова натуралното, от лозата до голямата оскруша над Гарвановия орешак.

[1] Претиди — дъщери на аргоския цар Прет, поразени от безумие за това, че отказали да чествуват бога Дионисий. ↑

[2] Мималониди, тиади — вакханки. ↑

[3] Критолай — гръцки философ-перипатетик, казвал, че ако поставим всички духовни блага на едното блюдо на везните, а телесните — на другото, ще натежат първите. ↑

[4] … описан е от прочут автор… — намек за Езопова басня, преразказана от Плутарх в „Утешителни думи към съпругата“. ↑

Глава XXXIII
Какво средство за опазване от рогоносничество предписва лекарят Рондибилис

— В онова време — започна Рондибилис, — когато Юпитер въвел ред в олимпийския си дом и съставил календар за всички свои богове и богини, установявайки за всекиго сезона и деня на неговия празник, когато разпределил места за оракулите и за религиозните обреди и уточнил кому и какви жертвоприношения следва да се отдават…

— Да не е направил и той като Оксерския епископ Тентевил? — прекъсна го Панюрж. — Негово преподобие, като всеки приличен човек, обичал хубавото винце. Затова полагал много труд и грижи за лозата, прапрабаба на Бакхус. Но не щеш ли, от някоя и друга година насам лозите му редовно захванали да умират ту от мраз, ту от дъждове, ту от слана, ту от поледица, ту от ранни студове, ту от град и от други всевъзможни стихии, съвпаднали с празниците на свети Георги, свети Марк, свети Виталий света Евтропия, свети Филип, с празника на кръста господен, с Възнесение и с други празници във времето, когато слънцето минава под знака на Телеца. И ето защо негово преосвещенство владиката започнал да си мисли, че гореупоменатите светии са същински злосторници, които с градушки и мразове погубват лозата; и решил да прехвърли празниците им в зимата, между Рождество Христово и Богоявление, като почтително и благоговейно им предоставял да лудуват тогава колкото си искат, тъй като по него време студът не само не вреди, но е и полезен за лозата. Вместо тях той наредил да се чествуват празниците на свети Христофор, Йоан Предтеча, света Магдалена, света Ана, свети Доминик, свети Лавренти, тоест да прехвърлят средата на август в май не само защото в това годишно време не може да става и дума за студ и мраз, но и защото всички производители на освежаващи питиета, всички майстори на бяло сиренце, строители на танцови площадки и доставчици на охладено винце тогава работят в надпревара.

— Юпитер — подхвана отново Рондибилис — не се сетил за бедния Рогач, пък и как да се сети, когато не се мяркал никакъв край него, ама ще речете — защо, защото тъкмо по него време се бил запилял към Париж да води някакво загубено дело срещу едного от своите васали. Не си спомням колко точно дни след това Рогача разбрал, че го измамили, отказал се от процеса, за да възбуди нов, загдето го били изключили от календара, и лично се явил пред великия Юпитер, припомнил му услугите и добрините, които някога му бил правил, и настоял да не го оставя без празник, без жертвоприношения и чествувания. Юпитер се извинил и казал, че всички привилегии били разпределени и че списъкът бил попълнен. Ала господин Рогатия се показал прекалено упорит и Юпитер от немай-къде отстъпил, включил го в списъка си и установил за него на земята и празник, и чествуване, и жертвоприношения.

Но тъй като в целия календар не се намерило нито едно свободно местенце, неговият празник съвпаднал с деня на богинята на ревността; властта си той упражнявал над женени мъже и най-вече над женени за красавици; жертвоприношенията, определени за него, били следните: подозрение, недоверие, злоба, надзор, проследяване и шпиониране на жените, а освен това всеки женен мъж бил строго задължен да се бои от своя бог и да го почита, да празнува с особена тържественост деня му и да му принася всички горепосочени жертвоприношения под страх да се изложи на ето какви рискове и мъки: месер Рогатия ще лиши от своята помощ и застъпничество всички, които не му въздават дължимото; никога няма да държи сметка за тях, никога няма да влезе в дома им, никога няма да има вземане-даване с тях, както и да го придумват, напротив, ще ги остави сами да се пържат в маслото си заедно със своите жени, без да им изпрати ни един съперник, и вечно ще страни от тях като от еретици и клетвопрестъпници точно както други богове постъпват със самозабравили се безбожници, например: Бакхус — с лозарите, Церера — с орачите, Помона — с овощарите, Нептун — с мореплавателите, Вулкан — с ковачите и т.н. И обратно, на тези, които с подобаваща тържественост чествуват неговия ден, които захвърлят всяка работа и се отказват от всякакви свои задължения, за да следят жените си, да ги затварят и измъчват от ревност съгласно ритуала на неговите жертвоприношения, било дадено твърдо обещание, че месер Рогатия ще ги дари със своите милости, ще бъде всякога благосклонен към тях, ще ги обича, ще ги навестява, ще денува и нощува в дома им и никога няма да ги оставя сами. Това е всичко.

— Ха-ха-ха! — засмя се Карпалим. — Ето още по-просто средство от халката на Ханс Карвел. Да пукна, ако не вярвам в такова средство! Ами че природата на жената е точно такава. Мълнията разрушава и изгаря само твърдите, коравите и устойчивите предмети — до меките, пухкавите, кухите и сгъваемите не се и докосва: тя ще ви изгори стоманения нож, без да лизне кадифената му ножница, ще изпепели костите на тялото, а плътта няма и да докосне — така и жените насочват вниманието и силата на противоречивия си дух само към онова, което им е отказано и запретено.

— Така е — съгласи се Хипотадей, — някои от нашите учени богослови справедливо забелязват, че първата жена на земята, същата, която евреите именуват Ева, едва ли би се съблазнила от плода на познанието, ако този плод тогава не е бил запретен. И наистина, спомнете си как, заговорвайки с нея, коварният изкусител веднага обърнал вниманието й върху тази забрана и няма съмнение, че скритият смисъл на неговия намек е такъв: „Именно защото този плод е забранен, ти трябва да го вкусиш, иначе не си жена.“

Глава XXXIV
Как жените обикновено се стремят към запретените неща

— В онова време, когато още се подвизавах в Орлеан — каза Карпалим, — един от най-блестящите риторически похвати и най-убедителните аргументи, с които разполагах, за да привличам в мрежите си дамички и ги увличам в любовната игра, бе явното, безспорното и възмутителното доказателство, че мъжете им ги ревнуват. Аз не измислям — в книгите го пише, а имаме и закони за това, и примери, и основания, и ежедневни доказателства. Пуснеш ли веднъж такава муха в главите на жени те, те не мирясват, докато не поставят рога на мъжете си; не искам да се кълна, но ви уверявам, че ги поставят, ей богу, поставят ги, та ако ще би да бесуват като Семирамида, Пасифае и Егеста, живели някога на остров Мандес в Египет и описани от Херодот и Страбон, а и като други подобни на тях, дето си нямат страна.

— Вярно е — забеляза Понократ, — чух някъде да разправят, че веднъж, когато папа Жан XXII минавал край манастира „Куаньофон“, игуменката и по-старите монахини го помолили да им разреши да се изповядват помежду си, „защото, рекли те, и ние сме хора грешни, всяка от нас си има по нещо скритичко, тайничко, защо да се топим от срам пред мъжете-изповедници, а така ще си го кажем една на друга и по-свободно, и по-естествено“.

„Не виждам нищо, което не бих ви разрешил на драго сърце — отвърнал папата, — но бедата е там, че всяка изповед трябва да се държи в тайна, а вие, жените, не умеете да я пазите.“

„Ще я пазим — уверили го монахините, — ще я пазим — и даже по-добре от мъжете.“

Същия ден светият отец оставил при тях на съхранение кутия, в която поставил малка сойка, и ги помолил да я скътат на сигурно място, като им дал честната си папска дума да задоволи искането им, ако съумеят да запазят кутията от чужди погледи, но същевременно ги предупредил, че ще бъдат осъдени от църквата и завинаги отлъчени от нея, ако дръзнат под какъвто и да е претекст да отворят кутията. Човекът още не бил изрекъл запрещението, и ето че монахините пламнали от скрито желание да надникнат в кутийката и само чакали гостът да си тръгне, за да я отворят. Светейшият папа благословил монахините и се отправил към седалището си. Но още не бил се отдалечил на три стъпки от манастира, и добрите инокини вкупом изтичали да отворят кутията, за да видят какво има в нея. На другия ден папата отново ги навестил и те предположили, че е дошъл да им връчи писмен отговор на молбата им. Ала преди да пристъпи към въпроса, той поискал да му донесат кутията. Донесли кутията, но птичката вече не била там. Тогава папата казал, че на монахините не е по силите да запазят в себе си тайната на изповедта, щом в такова кратко време не съумели да опазят тайната на кутията, за което той толкова настоявал.

— Господин учителю, от все сърце се радвам, че ви виждам. Слушах ви с голямо удоволствие и благодаря на бога за всичко. Не съм ви срещал от времето, когато за едно с нашите стари приятели Антоан Сапорта, Ги Бугие, Балтазар Нуайе, Толе, Жан Кентен, Франсоа Робине, Жан Нердрие и Франсоа Рабле играехте в Монпелие нравоучителната комедия за човека, който се оженил за няма жена.

— Аз бях на това представление — каза Епистемон. — Добрият съпруг от сърце желаеше жена му да проговори. И тя наистина проговори благодарение изкуството на лекаря и хирурга, които й прерязаха подезичната връзка. Ала едва придобила способността да говори, тя забоботи така, че човекът отново хукна при лекаря да го моли за средство, което да я застави да млъкне. Лекарят обаче му каза, че на негово разположение се намират не малко средства, които могат да заставят жената да заговори, но че няма ни едно, което да я накара да млъкне; и все пак знам едно, каза лекарят — едно обикновено средство срещу безконечния женски брътвеж — това е глухотата на мъжа. И лекарят прави, струва и човекът оглуша. А жената побесня, като разбра, че мъжът й е глух и че си дере гърлото за този, дето свири в прозорците. Между това лекарят си поиска възнаграждението, но глухият отвърна, че наистина е глух и че не чува какво му се говори. Без много да чака, лекарят го посипа с не знам какъв си прах и мъжът начаса подлудя. Тогава лудият мъж и побеснялата жена се разбраха и с общи сили така натупаха лекаря и хирурга, че и двамата паднаха полумъртви на земята.

Никога не съм се смял толкова, колкото на тази комедия на Патлен.

— А сега да си дойдем на приказката — прекъсна го Панюрж. — Вашите думи, преведени от дъръбърски на френски, означават, че трябва да се оженя без колебание и да не се боя от рога. Това се пада на пиката. Господин учителю, допускам, че в деня на женитбата ми ще бъдете задържан от ваши пациенти и че няма да дойдете. Но аз ви извинявам.

Stercus et urina medici sunt prandia prima:

Ex aliis paleas, ex istis collige grana.[1]

— Вие грешите — рече Рондибилис, — вторият стих се чете така:

Nobis sunt signa, vobis sunt prandia digna.[2]

Ако моята жена заболее, първата ми работа, както ни учи Хипократ в „Афоризми“, книга II, 35, е да й видя урината, да й опитам пулса и да хвърля око малко под корема й и около пъпа.

— Не — възрази Панюрж, — друго, друго трябва да сторите. Глава De venire ispiciendo[3] е само за вас, законоведите. Ако питате мен, аз бих й направил хубава клизма. А вие не си изоставяйте хората — те къде-къде са по-важни от моята сватба. Аз ще ви изпратя в къщи топли джумерчици и ние завинаги ще си останем приятели.

След тези думи Панюрж се приближи до него и мълчаливо пъхна в ръката му четири „нобиле с роза“. Рондибилис ги прие, без да му мигне окото, а после, като си даде вид на човек озадачен и оскърбен, измънка:

— Е, е, е, господине, нямаше нужда, но благодаря ви все пак. От лоши хора аз не вземам нищо, затова пък на добрите нищо не отказвам. Всякога съм на вашите услуги.

— Срещу заплащане — добави Панюрж.

— Разбира се! — потвърди Рондибилис.

[1] Изпражнения, урина и храчки — на лекаря се трупат без мяра; в това е солта на занаята (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Ние сме благородни, а вие — за лайна достойни (лат.). — Б.пр. ↑

[3] За оглеждане на корема (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXXV
Как гледа на трудностите на брачния живот философът Труйоган

Тук Пантагрюел се обърна към философа Труйоган и каза:

— Верен наш приятелю, от ръка на ръка факелът стигна до вас. Сега е ваш ред да отговорите на въпроса: трябва ли Панюрж да се ожени, или не?

— И едното, и другото — отвърна Труйоган.

— Какво казахте? — запита Панюрж.

— Каквото чухте — отговори Труйоган.

— А какво чух? — запита отново Панюрж.

— Каквото казах — отвърна Труйоган.

— ХА-ха-ха! — засмя се Панюрж. — На едно място тъпчем. Но аз минавам нататък. Е-е, какво ще кажете, да се оженя, или не?

— Ни едното, ни другото — отвърна Труйоган.

— Да пукна, ако не се побъркам — каза Панюрж, — и още веднъж да пукна, ако ви разбирам. Почакайте, ще си сложа очилцата на лявото ухо, за да ви слушам по-добре.

В този миг Пантагрюел зърна до вратата на залата кученцето на Гаргантюа, което той бе наименувал Кин, защото така се казваше кучето на Товит. Тогава Пантагрюел се обърна към всички и каза:

— Нашият господар иде. Да станем!

Пантагрюел едва изрече тези думи и Гаргантюа влезе в банкетната зала. Всички станаха и се поклониха. Гаргантюа любезно поздрави хората, а после каза:

— Добри мои приятели, направете ми удоволствие да не ставате от местата си и да не прекъсвате вашия разговор. Само подайте едно кресло тук — към този край на масата. Донесете ми и да пия за всички присъствуващи. Наздраве! А сега кажете, докъде сте стигнали?

Пантагрюел му отговори, че при поднасяне на второто ястие Панюрж предложил да решат трудния проблем трябва ли да се ожени, или не, че отец Хипотадей и метр Рондибилис вече дали своите отговори и че верноподаният Труйоган се канел да се изкаже тъкмо когато Гаргантюа се появил на вратата, но че отначало, когато Панюрж го запитал да се ожени, или не, той му бил отвърнал „и едното, и другото“, а втория път рекъл „ни едното, ни другото“ и че горкият Панюрж се видял в чудо с тези противоречиви отговори и признал, че не ги разбира.

— А аз като че ли ги разбирам — рече Гаргантюа. — Те ми напомнят отговора на един древен философ на въпроса дали е имал вземане-даване с някаква жена, за която ставало дума: „Аз с нея — да, отвърнал философът, тя с мене — никога. Аз съм я обладавал, но от нея не съм бил обладаван.“

— Подобен отговор е дала и една прислужничка в Спарта — намеси се Пантагрюел. — Запитали я дали е имала работа с мъже. Отговорила, че тя самата — никога, но че се е случвало понякога мъжете да имат работа с нея.

— Тогава — каза Рондибилис — да бъдем неутрални в медицината и да тръгнем по средния път във философията, като съчетаваме и отричаме едната и другата крайност и по равно разпределяме времето между едната и другата крайност.

— Свети Павел — рече Хипотадей, — струва ми се, е по-ясен, когато казва: „Нека женените бъдат като неженените; нека тези, които имат жена, бъдат като онези, които нямат жена.“

— Аз — рече Пантагрюел — тълкувам това „да имаш и да нямаш жена“ така: да имаш жена — ще рече според мен да помниш онова, за което тя е предназначена от самата природа, с други думи, да бъде помощница на мъжа, негова радост и спътница в живота му; а да нямаш жена — значи да не развратничиш с нея, да не оскверняваш заради нея единствената истинска и висша любов, която човекът дължи на бога, да не забравяш единствения си дълг към родината, към държавата, към приятелите си, както и да не изоставяш своите дела и занятия заради женски прищевки. Ако така изтълкуваме думите „да имаш и да нямаш жена“, те няма да ни се струват безсмислени и противоречиви.

Глава XXXVI
Продължение на отговорите на Труйоган, философ ефектически и пиронически[1]

— Думите ви са ясни и точни като звуковия механизъм на орган — забеляза Панюрж — и въпреки това аз имам чувството, че съм на самото дъно на тъмния кладенец, дето според уверенията на Хераклит е скрита истината. Ни виждам, ни чувам нещо и всички мои сетива са притъпени така, сякаш някой ме е омагьосал. Ще се опитам да говоря иначе. Верен наш приятелю, не ставайте от мястото си и не бързайте да прибирате парите в кесията си. Да подхванем играта отново и, моля, да изоставим тези противоречиви фрази. Тяхното тълкуване ви дразни, доколкото разбирам. И тъй, хайде, боже помози, трябва ли да се оженя?

Труйоган: Струва ми се, да.

Панюрж: Ами ако не се оженя?

Труйоган: Нищо лошо не виждам в това.

Панюрж: Съвсем нищо?

Труйоган: Нищо, освен ако очите ми ме лъжат.

Панюрж: А аз виждам повече от петстотин злини.

Труйоган: Посочете ги.

Панюрж: Говоря приблизително, заменям известното число с неизвестно, определеното — с неопределено, с една дума — много.

Труйоган: Слушам ви.

Панюрж: Не мога без жена, дявол го взел, и това си е.

Труйоган: Не бива даже да споменувате тези низки твари.

Панюрж: Няма как, ще си мълча, щом е така. Но хората от моя край казват, че е жива мъка да спиш сам, без жена, а и Дидона, в жалбите си, нарича такъв живот кучешки.

Труйоган: Ваша воля.

Панюрж: О боже мой, сякаш малко ми поолекна… Е, да се оженя ли?

Труйоган: Ами може би да.

Панюрж: А какъв ще е халът ми?

Труйоган: Зависи на каква ще попаднете.

Панюрж: Ако попадна на добра, както се надявам, ще бъда ли щастлив?

Труйоган: Горе-долу.

Панюрж: Сега да погледнем на работата от другия край. — А ако попадна на лоша?

Труйоган: Вина за това аз няма да имам.

Панюрж: Но, за бога, посъветвайте ме какво да правя!

Труйоган: Каквото искате.

Панюрж: Ала-бала. Докога ще я караме така?

Труйоган: Не се гневете, моля!

Панюрж: За бога, простете! Ще постъпя, както ме посъветвате. Какво ме съветвате?

Труйоган: Нищо.

Панюрж: Да се оженя ли?

Труйоган: Не зная.

Панюрж: Тогава да не се женя?

Труйоган: Нищо повече не мога да ви кажа.

Панюрж: Ако не се оженя, нали няма да стана рогат?

Труйоган: Тъй бих рекъл и аз.

Панюрж: Да положим, че се оженя.

Труйоган: Къде да положим?

Панюрж: Искам да кажа, да предположим, че се оженя.

Труйоган: Човек предполага, господ разполага.

Панюрж: Пак ме затапи. Ех, да можех да му тегля под мустак една псувня, току-виж, че ми поолекнало на душата. Няма как, ще се търпи… Е, ще стана ли рогат, ако се оженя?

Труйоган: Казват, че и това се случва.

Панюрж: Но нали няма да стана, ако жена ми е скромна и целомъдрена?

Труйоган: Чини ми се, че сте прав.

Панюрж: Слушайте!

Труйоган: Аз съм слух и внимание, повярвайте!

Панюрж: Ще бъде ли тя скромна и целомъдрена — ето къде е въпросът.

Труйоган: Съмнявам се.

Панюрж: Но нали никога не сте я виждали?

Труйоган: Съдя доколкото мога.

Панюрж: Как можете да се съмнявате в нещо, което не познавате?

Труйоган: Имам основания.

Панюрж: Ами ако я познавахте?

Труйоган: Щях да се съмнявам още повече.

Панюрж: Ей, паже, гълъбче мое, вземи шапката ми, но без очилцата, излез в задния двор и поне половин час псувай заради мен. И аз ще псувам заради теб, когато поискаш… Та кажете сега, кой ще ми постави рога?

Труйоган: Някой.

Панюрж: Пусто да опустее! Голям бой ще отпере този господинчо някой.

Труйоган: Така си мислите.

Панюрж: Тарторът на дяволите да ме вземе, ако не стягам жена си в бергамски пояс, когато напускам дома си.

Труйоган: Изразявайте се по-учтиво.

Панюрж: Да знаете колко малко ме е еня за пустата ви учтивост, ами я по-добре кажете, няма ли най-после да стигнем до някакво решение?

Труйоган: Че да стигнем.

Панюрж: Почакайте. Щом не мога да ви пусна кръвчица оттук, ще ви я взема от друга жила. Вие женен ли сте, или не?

Труйоган: Ни едното, ни другото и двете заедно.

Панюрж: Господи, ела ми на помощ! Изпотих се от мъка, дявол го взел, а и стомахът ми вече отказва да мели. И всички мои фрагми, метафрагми и диафрагми са се опънали и напънали да прецеждат в торбата на пипето ми вашите мисли и отговори.

Труйоган: Това не ми влиза в работата.

Панюрж: Хм, да продължим! Е, наш верни приятелю, вие женен ли сте, или не?

Труйоган: Така ми се струва.

Панюрж: А да сте влизали под второ венчило?

Труйоган: Че може и да съм влизал.

Панюрж: Бяхте ли щастлив при първия си брак?

Труйоган: Няма нищо невъзможно в това!

Панюрж: А как се погаждате с втората си жена?

Труйоган: Както ни е писано.

Панюрж: Не го усуквайте, моля, ами говорете като хората — чувствувате ли се добре?

Труйоган: Горе-долу…

Панюрж: Господи боже мой! Кълна се в товара на свети Христофор, че по-лесно ще накарам умряло магаре да пръдне, отколкото да откопча нещо по-определено от вас. Но аз не съм от тия, дето лесно се предават. Хайде, наш верни приятелю, хайде да засрамим проклетия дявол и да говорим само истината… Случвало ли се е да ви накичат с рогца? И разберете, че питам вас, който сте тук — пред мен, а не оня, дето се рее из облаците.

Труйоган: Не, освен когато съдбата е искала така.

Панюрж: Кълна се в плътта, отказвам се, кълна се в кръвта, оттеглям се, кълна се в тялото човешко, предавам се! Той е неуловим!

При тези думи Гаргантюа стана и рече:

— Да бъдат благословени всички дела господни. Доколкото виждам, светът е възмъжал, откакто го познах за пръв път. Помислете си само в какво време живеем! И тъй, най-учените и най-мъдрите философи принадлежат днес към фронтистерията[2] и към школата на пиронисти, апоретици[3], скептици и ефектици[4]? Слава богу! Отсега нататък наистина ще бъде по-лесно да уловиш лъва за гривата, коня за врата, бика за рогата, бивола за муцуната, вълка за опашката, козата за брадата, птицата за краката, отколкото такива философи — за думата! Сбогом, мои добри приятели.

И Гаргантюа се отправи към вратата. Пантагрюел и останалите поискаха да го придружат, но той се възпротиви.

Когато Гаргантюа излезе от залата, Пантагрюел каза на гостите:

— В диалога на Платон Тимон преброи позваните в началото на събранието, ние обратно — ще ги преброим в края на събранието. Един, двама, трима… А къде е четвъртият? Къде е нашият приятел Бридуа?

Епистемон каза, че ходил у него да го покани, но не го намерил. Пристав от Мирленгския парламент дошъл да го търси и му казал, че трябва лично да се яви, за да даде пред сенаторите обяснения относно някаква присъда, която бил произнесъл. Затова отпътувал още предния ден, та да стигне навреме и да не плаща глоби за неявяване в съда.

— Любопитен съм да разбера каква е тази работа — каза Пантагрюел. — Повече от четиридесет години Бридуа е съдия във Фонбетон и за това време е произнесъл над четири хиляди окончателни присъди. Във Върховния съд на Мирленгския парламент бяха обжалвани две хиляди триста и девет присъди, подписани от него: висшата инстанция призна за правилни и потвърди всички негови решения, а апелациите отклони и остави без последствие. И ако сега, на стари години, го призовават да се яви лично, него — човека, който цял живот е изпълнявал свято своите задължения, това значи, че се е случило нещо и то не ще да е за добро. В името на справедливостта аз от все сърце искам да му помогна. Злото в света от ден на ден се шири, така че законното право трябва да бъде подкрепено и аз възнамерявам да се заема именно с тази работа, за да предотвратя всяка изненада.

Като чуха това, всички станаха от трапезата. Пантагрюел поднесе на гостите скъпи дарове: пръстени, скъпоценни украшения, златни и сребърни съдове, и накрая, като им поблагодари сърдечно, се оттегли в покоите си.

[1] Философ ефектически и пиронически — тоест скептик. Пирон (IV в. пр.н.е.), гръцки философ, основател на школата на скептицизма. ↑

[2] Фронтистерия — букв. размишления (гр.). ↑

[3] Апоретик — пазещ тайна (гр.). ↑

[4] Ефектик — отлагащ (своето решение) (гр.). ↑

Глава XXXVII
Как Пантагрюел убеждава Панюрж да се посъветва с луд

Когато се прибираше у дома си, Пантагрюел забеляза в галерията Панюрж, който стоеше замислен и тъжно клатеше глава.

— Приличате ми на мишка, попаднала в смола — каза Пантагрюел. — Колкото повече се мъчи да се измъкне от смолата, толкова по-дълбоко затъва в нея. Та и вие, колкото повече усилия полагате да излезете от тая бъркотия, толкова повече тя ви омотава. И право да ви кажа, не виждам как може да ви се помогне освен по следния начин: често съм слушал поговорката „лудият учи на акъл умния“. И тъй като отговорите на умните не ви задоволиха напълно, посъветвайте се сега пък с някой луд; може да стане така, че разговорът с такъв човек да ви донесе просветление. Вие знаете колко князе, крале и даже цели държави са били спасявани, колко битки — спечелвани и колко трудности — преодолявани благодарение мненията, съветите и предсказанията на луди.

Аз няма да ви посочвам примери. И смятам, че ще се съгласите с моите доводи: който си гледа частните и домашните дела както се полага, който бди зорко над своя дом, който показва тънка съобразителност и не пропуща случай да спечели и натрупа земни блага и богатства, който ловко съумява да избегне всички злочестини, причинявани от бедността — тогова вие наричате житейски мъдър човек, макар божественият разум да го счита за глупак; защото, за да бъде преценяван от божествения разум като мъдър, искам да кажа, мъдър и прозорлив по внушение свише и достоен да приеме благодатта на откровението, човек трябва да забрави себе си, да излезе от себе си, да освободи духа си от всяка земна страст, да очисти ума си от всякакви човешки помисли и щения, нещо, което невежествените люде считат за безумие.

Ето защо простолюдието нарече фатуален великия пророк Фавн, син на латинския цар Пик.

Ето защо, когато комедиантите разпределят ролите помежду си, ролята на наивника и глупака възлагат на най-даровития и най-опитния от трупата.

Ето защо астролозите казват, че хороскопът на царете с нищо не се отличава от хороскопа на глупците. И сочат като пример Еней и Кореб[1], които имали еднакъв хороскоп, макар Евфорион да считал Кореб за луд.

По този повод позволете ми да ви напомня какво твърдят Джовани Андреа в своето тълкуване на папското послание до кмета и жителите на Ла Рошел, а след него Панормит в своите тълкувания, Барбаций в коментариите си на „Пандектите“ и съвсем неотдавна Язон в своите Съвети за сър Жуан, прочут парижки шут, прадядо на Кайета. Ето, слушайте:

Веднъж в Париж, близо до Пти Шатле, някакъв хамалин ядял сух комат пред самия ръжен в една гостилница, намирайки, че хляба, пропит от миризмата на печеното месо, е много вкусен. Готвачът не се възпротивил на това. Но когато хамалинът изгълтал и последния залък, готвачът го пипнал за яката и поискал да му заплати миризмата на печеното. Човекът му казал, че с нищо не го е ощетил, че до месото не се е докосвал и следователно нищо не му дължи. Миризмата, за която става дума, така и така си излиза навън, рекъл човекът, тъй или иначе, тя се губи, а и къде се е чуло и видяло да се вземат пари за миризма? Но готвачът си знаел своето и казал, че не бил длъжен да храни хамали с миризмата от скарата си и даже се заканил да му вземе куките, ако не му се издължи.

Хамалинът се видял в чудо с такъв проклетник и грабнал тоягата си да се брани, а оня напирал, викал, удрял и събрал всички зяпльовци на града. Не щеш ли, тъкмо тогава между тях се появил и лудият сър Жуан, жител на град Париж. Щом го зърнал, готвачът се поукротил и рекъл на хамалина: „Искаш ли благородният сър Жуан да реши кой от двама ни е прав?“ — „Как да не искам, искам, да се скапеш макар“ — отвърнал хамалинът.

Сър Жуан поразпитал как станала кавгата, след което поискал от хамалина да извади от кемера си сребърна монета. Хамалинът тозчас спуснал в ръката му туренски филип. Сър Жуан взел монетата и я поставил на лявото си рамо сякаш за да я претегли; после я подхвърлил веднъж-дваж на лявата си длан сякаш за да се увери, че не е фалшива; след туй я приближил до самия гледец на дясното си око сякаш за да види дали е добре изсечена. Всички зяпльовци в това време пулели очи и мълчали, докато готвачът търпеливо чакал, а хамалинът пъшкал и се топял от притеснение. Накрая сър Жуан подхвърлил няколко пъти монетата на тезгяха. После с несмутимо величие на председател на съд взел в ръка дрънкалката си вместо скиптър, понаместил на главата шапката си, обшита с кожи и украсена с книжни наушници, и като се изкашлял важно три пъти, високо заявил:

— Съдът донася до знанието ви, че хамалинът, който изяде хлебеца си, натопен в миризмата на печеното месо, се е изплатил напълно на готвача със звъна на монетата си. Ето защо съдът нарежда всеки да се оттегли у дома си, като освобождава и ищеца, и ответника от всякакви съдебни разноски и с това обявява делото за приключено. Тази присъда на лудия парижанин се сторила на гореупоменатите от мен учени толкова справедлива, тоест толкова прекрасна, че те даже се запитали дали делото щеше да бъде юридически по-правилно формулирано, ако беше разгледано в Парижкия парламент, във Ватиканския съд или в Аеропага. Та помислете си сега хубаво и кажете, не желаете ли да се посъветвате с луд?

[1] Кореб — фригийски княз, убит при падането на Троя. ↑

Глава XXXVIII
Как Пантагрюел и Панюрж поднасят Трибуле

— Кълна се в душата си, желая — отвърна Панюрж. — И вече усещам как се поотпуща дебелото ми черво, а до вчера беше стегнато и спечено. Веднъж се осмелихме да подирим съвет от учени, сега ми се ще да разменим мисли с луд, но не какъв да е луд, а от луд по-луд.

— Трибуле — досети се Пантагрюел, — Трибуле е от лудите най-луд.

А Панюрж потвърди:

— Изцяло и напълно луд.

ПАНТАГРЮЕЛ | ПАНЮРЖ
Луд фатален, | Луд в мажорна гама,
луд от рождение, | луд бекарен и бемолен,
луд небесен, | луд земен,
луд витален, | луд весел и игрив,
луд меркуриален, | луд красив и бъбрив,
луд лунатичен, | луд със звънчета,
луд ератичен, | луд с помпончета,
луд ексцентричен, | луд с пискюлчета,
луд етеричен и юнонов, | луд засмян и венерик,
луд арктичен, | луд пияч до дъно,
луд героичен, | луд подагреник,
луд гениален, | луд първокацов,
луд предопределен, | луд лудовинов,
луд свещен, | луд оригинален,
луд цезарски, | луд консисториален,
луд императорски, | луд синодален,
луд кралски, | луд епископален,
луд патриархален, | луд фискален,
луд лоялен, | луд булийски
луд оригинален, | луд докторски,
луд знаменосец, | луд монашески,
луд сеньориален, | луд екстравагантен,
луд болярин, | луд с докторска шапчица,
луд принципиален, | луд с обикновена тонзура,
луд преториален, | луд разхубавен;
луд тотален, | луд, със звание в науката за лудостта удостоен,
луд избран, | луд благословен,
луд куриален, | луд, сред учените луди първенец безспорен,
луд центурионен, | луд патетичен,
луд триумфален, | луд върховен,
луд обикновен, | луд греховен,
луд домашен, | луд съдбовен,
луд съвършен, | луд противен,
луд необичаен, | луд вдъхновен,
луд върховен, | луд на клон повесен,
луд цивилен, | луд опулен,
луд популярен, | луд симпатичен,
луд фамилиарен, | луд слабограмотен,
луд знаменит, | луд нахален,
луд фаворит, | луд опашат,
луд католишки, | луд рогат,
луд просташки, | луд пустословен,
луд страшен, | луд недооседлан,
луд превъзходен, | луд грандоман,
луд суверенен, | луд разпилян,
луд специален, | луд свръхначучулен,
луд метафизичен, | луд увенчан,
луд екстатичен, | луд източен,
луд категоричен, | луд възвишен,
луд предикатен, | луд аленочервен,
луд десетократен, | луд своенравен,
луд любезен, | луд вълча глава,
луд практичен, | луд само за халка,
луд свръхкомичен, | луд модален,
луд аритметичен, | луд потаен,
луд алгебричен, | луд алманахски,
луд кабалистичен, | луд странен,
луд догматичен, | луд неестествен,
луд амалгамен, | луд мориски,
луд лаконичен, | луд пребулийски,
луд категоричен, | луд упълномощен,
луд хиперболичен, | луд накачулен,
луд описателен, | луд титулярен,
луд алегоричен, | луд размирен,
луд тропологичен, | луд недружелюбен,
луд плеоназмичен, | луд наглед могъщ,
луд разсъдлив, | луд с нозе немощни,
луд схватлив, | луд развратен,
луд сърдечен, | луд намръщен,
луд чревен, | луд лекомислен,
луд чернодробен, | луд кулинарен,
луд далачен, | луд островърхов,
луд газообилен, | луд шишов,
луд легитимен, | луд кекав,
луд азимутен, | луд хремав,
луд алмикантаратен, | луд самохвалков,
луд номинален, | луд двайсет и четири каратов,
луд снажен, | луд с мозък осакатен,
луд аритравен, | луд с панталон а ла мартингал,
луд пиедестален, | луд с каук,
луд похвален, | луд хаплив,
луд прославен, | луд необхватен,
луд забавен, | луд зашеметен,
луд тържествен, | луд изхабен,
луд ежегоден, | луд огрубен,
луд празничен, | луд с корсет,
луд хумористичен, | луд галантен,
луд провинциален, | луд елегантен,
луд танцувален, | луд неизтощим,
луд селяшки, | луд непроницаем,
луд дебелашки, | луд с дреха помпозна,
луд ежечасен, | луд с шапчица фамозна,
луд диапазонен, | луд обикновен,
луд решителен, | луд инкрустиран,
луд йероглифен, | луд а ла ориентал,
луд автентичен, | луд с глас баритонов,
луд ценен | луд сипаничав,
луд драгоценен, | луд дамаскинов,
луд фанатичен, | луд разновиден,
луд фантастичен, | луд безобиден,
луд лимфатичен, | луд епичен,
луд панически, | луд мистичен,
луд аламбически, | луд досетлив,
луд занимлив. | луд дотеглив.

Пантагрюел: Ако някога в Рим са имали основание да нарекат Квириналиите празник на лудите, днес във Франция с не по-малко основание могат да установят Трибулетиналии.

Панюрж: Ако всички луди носеха подопашници, хубаво щяха да им ожулят кълките.

Пантагрюел: Ако Фатуалният бог, за когото ставаше реч, бе мъж на божествената Фатуа (Fatue), баща й щеше да бъде Бонадиес[1], а баба й — Бонадеа[2].

Панюрж: Ако всички луди бяха раванлии, този бог, макар и кривокрак, щеше да ги подмине с туаз и половина. Да не губим време, да вървим при него. Убеден съм, че ще ни даде задоволително решение.

— Искам да присъствувам на делото на Бридуа — заяви Пантагрюел. — И тъй, аз тръгвам за Мирленг, на другия бряг на Лоара, а Карпалим изпращам в Блоа да доведе Трибуле.

И наистина Карпалим тозчас се отправи към Блоа, а Пантагрюел, придружен от Панюрж; Епистемон, Понократ, брат Жан, Гимнаст, Ризотом и други, пое по пътя за Мирленг.

[1] Бонадиес — гръцко божество, почитано в Аркадия. ↑

[2] Бонадеа — добра богиня, древноиталийско божество на плодородието. ↑

Глава XXXIX
Как Пантагрюел присъствува при разглеждане на делото срещу съдията Бридуа, произнасял присъдите си с помощта на зарове

Пантагрюел пристигна в Мирленг на другия ден точно когато започваше делото.

Председателят, сенаторите и съветниците го помолиха да влезе с тях в залата и чуе обясненията и аргументите на Бридуа, залегнали в присъдата му срещу избраника Тушронд, която присъда центумвиралният[1] съд намирал за недостатъчно справедлива.

Пантагрюел на драго сърце прие да влезе и още с влизането си съгледа Бридуа[2]; той седеше в средата на залата и изтъкваше като обяснение и единствено свое оправдание това, че вече е стар, че зрението му с годините се е влошило, че старостта влачи със себе си много несгоди и мъки, каквито not per Archid. LXXXVI, C. tanta[3]; ето защо не различавал точковото число на кокалчетата така ясно, както преди, и напълно възможно е и той, като стария и полусляп Исак, взел някога Иаков за Исав, да е взел при произнасяне на въпросната присъда четири за пет, още повече, че този ден ползувал малките зарчета, а законът не вменява във вина природните недостатъци, което изрично е казано във ff de re milit., l. qui cum uno; ff de reg. jur., l., fere ff. de edit. ed. per totum, ff de term, mo., l. Divus Adrianus; resolu. per Iud. Rom. in l. si vero, ff. solu. matri[4]; макар че, ако се погледне на работата иначе, няма да обвиним човека, а природата, както става ясно от l. maximum vitium, C. de lib. praeter.[5]

— За какви зарчета говорите, приятелю мой? — запита първият председател на съда, Празнодумов.

— За съдебните зарчета — отвърна Бридуа, alea judiciorum[6], които са описани в Doct. 26. q. II. c. Sors., l. nec emplio; ff de contrah. empt. l. quod debetur. ff. de pecul et ibi Barthol и които вие, господа, пък и всички други съдии обикновено ползувате във вашия върховен съд, когато разглеждате делата, съгласно указанията по този въпрос на метр Анри Феранда, а така също и no. gl. in. с. fin. de sortil. et l. sed cum ambo., ff. de judi., ubi doct. потвърждават, че хвърлянето на жребий си е твърде добро, почтено, полезно и необходимо за по-бързото претупване на делата и тъжбите. Балд, Бартол и Александър са казали това още по-ясно в C. communia, de I. si duo.

— А ще ни кажете ли по-точно как действувате, приятелю мой? — запита Празнодумов.

— Ще ви отговоря накратко — рече Бридуа, — ръководя се от l. ampliorem; § in refutatoriis, C. de appella, а така също и от Gl. l. j. ff. quod met. cau. Gaudent brevitate moderni[7]. Аз действувам така, както вие, господа, по всички правила на съдопроизводството, към които нашите закони ни задължават да се придържаме неотклонно: ut no. extra, de consuet., c. ex literis, et ibi Innoc. След като внимателно разгледам, преразгледам, прочета, препрочета, прелистя и препрелистя просби, призовки, пълномощия, съдебни разпореждания, свидетелски показания, искания за отсрочки, доказателства по обосноваване на иска и възражения на противната страна, прошения, дознания, констатации, вторични, третични, допълнения към иска, заявления за отвод на свидетелите, жалби, възражения против отвода на свидетелите, списъци на свидетели, записи на очни ставки на главния обвиняем с неговите съучастници, съобщения, кралски грамоти, проверки на протоколи, отводни дела, насрещни искания, апелации, съпроводителни, препроводителни, съдебни заключения, допълнителни протести, помирения, при знания на ответника, съдебни решения и прочие и прочие гръмотевици, светкавици, кьорфишеци и жабешки бомбички за изпробване върху главата и на ищеца, и на обвиняемия, аз, както подобава на добрия съдия и както ни предписва Spec, de ordinario, § III, et tit. de offi. omn. ju., § fi et de rescriptis praesenta., § I, поставям на единия край на бюрото в кабинета си торбичките на обвиняемия и първата ми работа е да хвърля жребий — както вие, господа, Et est not., Favorabiliores, ff. de reg. jur. et in с. cum sunt, eod. tit. lib. VI, където е казано: Cum sunt partium jura oascura, reo favendum est potius quam actori.[8] След това поставям торбичките на ищеца, както и вие, господа, на другия край на бюрото visum visu[9]. Защото, opposita, juxta se posita magis elucescunt[10], ut not. in l. I, § videamus, ff. de his qui sunt, sui vel alie. jur., et in l. munerum I mixta ff. de munez. et honor., и отново хвърлям жребий.

— А как, приятелю мой, отгатвате кое дело е по-сложно и кое по-просто? — запита Празнодумов.

— Както и вие, господа — отвърна Бридуа, — колко то по-сложно е делото, толкова повече торбички има на едната и на другата страна. И тогава си служа с малките зарчета, така както и вие, господа, съгласно закона: Semper in stipulationibus, ff. de reg. jur, а така също и в духа на стихотворния закон, q. eod. tit:

Semper in obscuris quod minimum est sequimur.[11] Закон, усвоен от каноническото право in с. in obscuris, eod. tit. lib VI. Имам и други, големи зарове, красиви и звънливи, които ползувам, както и вие, господа, когато делото е по-леко, тоест когато има по-малко торбички.

— И след всичко това как, приятелю мой, формулирате присъдата? — отново запита Празнодумов.

— Както и вие, господа — отвърна Бридуа. — Обявявам присъдата в полза на оня, който е облагоприятствуван от юридическото, трибуналното и преториалното зарче. Така повеляват нашите юридически текстове: ff. qui po. in pig., L. potior. leg. creditor., C. de consul., L. I, et de reg. jur., in VI: Quin prior est tempore potior est jure.[12]

[1] Центумвирален — състоящ се от сто члена (лат.). Така се наричал в онова време Парижкият парламент. ↑

[2] Бридуа аргументира речта си с цитати от църковното право и най-вече от римското право, което е действуваща норма през цялото Средновековие. ↑

[3] Отб(елязани) Архид(якон), О(тличие) LXXXVI К(анон) „Толкова“ (лат.). — Б.пр. ↑

[4] За воен(ното) дело, з(акон); За прав(ническите) нор(ми), з(акон) „Почти…“; Об(едил)ския ед(икт) и т.н. — Б.пр. ↑

[5] З(акон) „Най-голямата грешка“ К(одекс) За де(цата) (лат.) — Б.пр. ↑

[6] Кокалче за съдебни решения (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Съвременните хора обичат краткия израз (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Когато законните права на страната не са ясни, следва да се поддържа ответникът, а не ищецът (лат.). — Б.пр. ↑

[9] За преразглеждане (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Съпоставянето на противоположностите прави различията още по-очевидни (лат.). — Б.пр. ↑

[11] Всякога е неясно онова, което най-малко познаваме (лат.). — Б.пр. ↑

[12] Явилият се по-рано ползува преимуществата на закона (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XL
Как Бридуа обяснява защо първо проучва делото и после го решава с помощта на зарове

— Добре де, приятелю мой — продължи Празнодумов, — но щом решавате делата с хвърляне на жребий и зарчета, защо си губите времето, а не ги хвърляте в деня и часа, когато пред вас се явят тъжителите? За какво ви служат всички тези протоколи и преписки, наблъскани в чантите?

— За каквото и на вас, господа — отвърна Бридуа. — Те ми служат за три превъзходни, разнообразни и законосъобразни неща.

Първо, проформа; не държим ли на тази проформа, присъдата няма никаква стойност, което убедително доказва правническата аксиома: Spec. tit de instr. edi et tit de rescrip. praesent.[1] При това вие отлично знаете, че при съдебните процеси формалностите често унищожават съдържанието и съществото на делата, тъй като forma mutata, mutatur substantia[2], ff. ad exhib., 1. Iulianus; ff. ad leg. falcid., 1. Si is qui quadringenta. Et extra, de deci., c. ad audientiam, et de celebra. miss., c. in quadam.

Второ, на мен, както и на вас, господа, те служат за благопристойни и здравословни упражнения. Покойният господин Отоман Вадар, велик лекар, с което вие сигурно ще се съгласите, C. de comit. et architr., lib XII, неведнъж ми е напомнял, че отсъствието на физически упражнения е единствената причина за вашето недобро здраве и за краткотрайния ви живот, пък не само на вас, а и на всички съдебни служители. Това прекрасно доказа и Бартол in L. I. C. de senten. quae pro eo quod. Та ето защо, господа, вам, а следователно и нам, quia accessorium naturam sequitur principalis[3], de reg. jur. lib VI. et L. cum principalis, et L. nihil dolo., ff eod titu.; ff de fidejusso., L. fidejussor. et extra de offic. de leg. c. I, са позволени някои благоприлични и ободряващи игри, ff. de al. lus. et aleat, L. solent. et autent. ut omnes obediant in princ. coll. VII, et ff. de praescript. verb. L. si gratuitam et L. IC, de spect. lib. XI. Такова е мнението и на доктор Тома[4] in secuda secundae quaest. CLXVIII, съвсем на място изтъкнато от метр Алберик де Розата, който buit magnus practicus и учен безподобен, както го нарича Барбаций in prin. consil. Обосновката на всичко това е дадена per gl. in proocmio ff. § ne autem tertii:

Interpone tuis interdum gaudia curis.[5]

И наистина, един ден, в лето господне 1489-о, когато имах някаква работа във висшия данъчен съд и влязох там с позволението на вратаря, комуто платих за това, защото, вам, господа, както и на всички нас, е известно, че pecuniae obediunt omnia[6], точно тъй казва и Балд in Singularia, ff. si sertum pet., и Салицет in L. recepticia, C. de constit. pecun., и кардинал Зарабела in Cle. I, de baptis., аз видях всички магистрати да играят на „муха“, а тази игра е полезна за здравето, преди или след ядене, все едно, стига само, hic no.[7], да е игра прилична, здравословна, старинна и позволена, а Musco inventore, de quo C., de petit, haered., L. si post motam. и Muscarii, id est тези, които играят на „муха“ са освободени от отговорност пред закона, L. I., C., de excus. artif., lib. X.

И доколкото си спомням, „муха“ тогава беше метр Тилман Пике и той се смееше на господата от споменатия съд, които бяха изпомачкали в гърба му шапките си, и казваше, че като се върнат у дома си, лесно няма да им се размине пред жените им, съгласно c. I. extra, de praesump., et ibi gl. Та, resolutorie loquendo[8], аз бих казал, както и вие, господа, че в нашия съдийски свят няма друго занимание, по-приятно за обонянието от това, да изпразваш торбички, да прелистваш книжа, да номерираш папки, да пълниш кошове и да проучваш дела, ex Bart, et Io, de Pra in L. falsa de condit et demon ff.

Трето, аз, както и вие, господа, смятам, че с време всички неща узряват, че всички неща с време се изясняват, че времето е баща на истината, gl. in L. I. C. de servit., Autent., de restit. et ea quoe pa., et Spec. tit. de requiscons. Ето защо аз, както и вие, господа, отлагам, забавям и протакам делата, та докато ги оглеждам, прощипвам и разчепквам, да си узреят, както си му е редът, и тогава осъдената страна да приеме по-спокойно жребия, който й се падне в играта, както no. glo. ff. de excn. tut., Tria onera:

Portatur leviter, quod portat quisque libenter.[9]

Ако разглеждаме делото, когато то е още неузряло, зелено и съвсем неотдавнашно, ще се появи опасност, каквато според лекарите ни грози, когато пробием неузрял цирей или когато изхвърляме от тялото някои вредни сокове, преди те да прекипят, защото, както е казано в Autent., haec constit. in inno. const, prin., досущ същото казва и gl. in c. Caeterum, extra de jura, calum:

Quod medicamenta morbis exibent, hos jura negotiis.[10]

А и самата природа ни учи да откъсваме и ядем само зрели плодове, Instit, de re. di., § is ad quem, et ff. de acti. empt., L. Iulianus, да омъжваме само зрели девици, ff, de donat. int. vir. et uxo., L. cum hic status, § si quis sponsa., et XXVII q., IC. sicut казва gl.:

Virginitas iam matura thoris plenis adoleverat annis[11]

и при всички случаи в живота да изчакваме съвършена зрелост; XXIII, q. II §. ult. et XXXIII d. c. ult.

[1] Явилият се по-рано се ползува от преимуществата на законите (лат.). — Б.пр. ↑

[2] При изменение на формата се изменя и съществото на делото (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Тъй като второстепенните явления в природата следват основното (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Доктор Тома — тоест свети Тома Аквински. ↑

[5] Заменям от време на време сериозната работа с развлечения (лат.). — Б.пр. ↑

[6] На парите всички се подчиняват (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Hic nota — забележете това (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Говорейки решително (лат.). — Б.пр. ↑

[9] Леко носим бремето, с което сме се натоварили драговолно (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Каквото са за болестта лекарствата, това са за съдебните дела решенията (лат.). — Б.пр. ↑

[11] Зряла за брачното ложе, девицата беше млада на години (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLI
Как Бридуа разказва историята за един помирител

— Спомням си — продължи Бридуа, — че на времето, когато учех право в Поатие при Brocadium juris[1], в Смарв имаше един — казваха му Перен Глупака, човек почтен, трудолюбив, пееше в черковния хор, ползуваше се с всеобщо доверие и беше по-стар от всички вас, господа; разправяше, че бил видял с очите си великия старец Латеранския събор[2] с червена, широкопола шапка и достойната му съпруга — Прагматическата санкция, с нейните дълги одежди от персийски сатен и с голямата й кехлибарена броеница.

Ето този добър човек решаваше мирно и тихо много повече дела, отколкото Поатиерската съдебна палата, Монморийонският окръжен съд и селският съд в Партене-льо-Виьо, взети заедно, с което се беше прочул из цялата околност. Всички разпри, всички дела и спорове в Шовини, Нуайе, Крутел, Еньо, Лигюже, Ламот, Люзинян, Вивон, Мезо, Етабл и в съседните места той ги разрешаваше не по-зле от върховния съдия — и не защото беше учил право, а просто защото бе добър човек. Arg. in L. sed si inius, ff. de jureju., et de verb, oblig., L continuus. Речеше ли някой да заколи прасенце, и наденици ще му донесе, и препечена сланинка ще му отдели, кажи-речи, всеки ден го канеха на ядене, на пиене, на сватби, на кръщене, на сладка питка или в кръчмата да помирява хората, защото, запомнете добре, той даже не се и опитваше да ги помирява, без да ги накара да се чукнат, та така да си прошка опростят и мъката да си премахнат и сърцата си от грехове и злини да очистят, ut no. per doct. ff. de peri, et comm. rei vend. L. I.

Той имаше син, Тено Глупака го викаха, голям мъжага и добра душа, дай боже всекиму такава; та и той, по примера на баща си, искаше да се занимава с помиряване, защото, както знаете:

Saepe solet similis filius esse patri

Et secuitur leviter felia matris iter[3]

ut ait gl.; VI g., I, c. Si quis: g. de cons., d. V, c. I fi.; et est no, per doct., C. de impu. et aliis subst., L. ult. et L. legitimae, ff. de stat. hom., gl. in L. quod si nolit, ff. de edit, ed., L. quis, C. ad le. Iul. majest. Excipio filios a moniali susceotos ex monacho[4] per gl. in c. Impudicas, XXVII q. I.

Той самият си бе присвоил името и титлата посредник за помиряване.

И беше много бърз и съобразителен в тази работа, защото vigilantibus jure subveniunt[5] ex. L. pupillus, ff quae in fraud, cred., et ibid. L. non enim., et Iustit. in procemio, и само като усетеше ut ff. si quad, pau fec., L. Agaso, gl. in verbo olfecit i. nasum. ad culum posuit[6] и подочуеше, че някъде в страната започва спор или дело, грабне си капата и хукне да урежда работата по мирному. Казано е;

Qui non laborat non manige ducat;[7]

същото казва и gl. ff de dam. infect., t. quamvis, et currere е по-бързо, отколкото да вървиш.

Vetulam compelit egestas;[8]

gl. ff de lib. agnos., L. Si quis pro qua facit; L. Si plures, C. de cond incer. Ала дали защото не го биваше или пък нещо друго, но не му потръгна на човека и вместо да помирява противните страни, още повече ги раздразваше и ожесточаваше. А вие знаете, господа, че

Sermo datur canunctis animi sapientia paucis[9],

gl. ff. de alie. ju. mu. caus. sa., L. II. А смарвските кръчмари разправяха, че при него и за една година не продавали толкова „помирително“ вино (така наричаха те доброто лигюжейско винце), колкото за половин час при баща му.

Веднъж синът се оплакал на бащата и му подхвърлил, че несполуките му се дължат на хорската лошотия, а после направо му рекъл, че ако и в негово време хората били толкова зли, свадливи, разюздани и несговорчиви, то той, неговият баща, едва ли би спечелил почитта и званието на безспорен помирител, на каквито се радвал сега. С тези думи Тено престъпил закона, който запрещава на децата да порицават родителите си, per gl. et Bar., L. III, § Si quis, ff. de condit. ob caus., et Autent, de nup., § Sed quod sancitum, coll. IV.

— Тези неща не стават така, сине мой глупав — възразил бащата.

Когато на oportet[10]се даде преднина,

всичко ще тръгне като по вода;

gl. C. de appell., L. eos etiam. Но не е там работата. Ти никога не разрешаваш споровете. Защо? Защото ги подхващаш рано, когато са още зелени, неузрели. А аз разрешавам всички. Защо? Защото им изчаквам времето и ги решавам накрая, когато са зрели и презрели, така казва gl.:

Dulcior est fructus post multa pericula ductus,[11]

L. non moriturus, C. de contrahend. et comit. stip. Не знаеш ли поговорката — „щастлив е оня лекар, когото викат към края на болестта“. Болестта сама по себе си се развива и минава даже и ако лекарят не се намеси.

Така бе и с моите тъжители: с време спорът им сам по себе си притихваше, защото и кесиите им се изпразваха, и тогава те преставаха да се тъжат и оплакват; без парици в кемерите къде ще се влачат по съдилища:

Deficiente pecu, deficit omne, nia.[12]

И тогава идваше моето време — тогава, когато нямаше паранимф[13] и посредник, който пръв да заговори за примирение, та така и на едната, и на другата страна да спести срама от унизителните думи: „Този тук пръв се призна за победен, пръв заговори за помирение, пръв отстъпи уморен, пръв разбра, че правото не е на негова страна и че, така или иначе, ще загуби делото.“ Тогава, сине мой глупав, аз се чувствувам на мястото си като сланинка в грах. Това е моят час, моят шанс, моето щастие. И те уверявам, сине мой ненагледен, че така аз мога да постигна мир или поне примирие между великия крал и венецианците, между императора и швейцарците, между англичаните и шотландците, между папата и ферарците. Да продължа ли по-нататък? С божията помощ ще помиря и турския султан с персийския шах, и татарите с московците.

Аз бих ги издебнал точно в оня миг, когато и едните, и другите са вече уморени от вражди, когато изпразнят хазните си, изчерпят кесиите на поданиците си, когато изпродадат именията си, изпозаложат земите си и довършат всички съестни припаси и муниции. Ето тогава, кълна се в бога и в пресветата му майчица, те, щат не щат, ще бъдат принудени да се позамислят и да сложат край на своето войнолюбие. Така ни учи gl. XXXVII d. c. Si quando:

Odero si potero; si non, invitus amabo.[14]

[1] Правистът Брокадий (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Латеранският събор — църковният събор, състоял се през 1512–1517 година в Латеранския дворец в Рим, където Прагматическата санкция била отменена. ↑

[3] Какъвто бащата, такъв и синът, а често и дъщерята се увлича по пътя на майката — поговорка. — Б.пр. ↑

[4] Деца на монахиня, заченала от монах, се изплъзват от всякакви закони (средновек. лат.). — Б.пр. ↑

[5] Трудолюбивите хора са облагоприятствувани от законите (лат.). — Б.пр. ↑

[6] З(акон) „За мулетарите“; тълкуване на думите „усетил миризмата“ — „да си залепиш носа на задника“ (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Който не работи не трябва да яде. ↑

[8] Нуждата заставя и старицата да бърза. — Б.пр. ↑

[9] На всички е дадено да говорят, но на малцина — мъдро да мислят, (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Трябва (лат.). — Б.пр. ↑

[11] С усилие завоюваната радост крие неподозирана сладост (лат.). — Б.пр. ↑

[12] Пилееш ли стотинките, ще пропилееш имането (лат.). — Б.пр. ↑

[13] Паранимф — така се наричал наставникът, който представял кандидата за дипломиране по медицина. Гръцка дума — другарка, шаферка. ↑

[14] Мразя да започвам, а когато обичам — започвам, без да искам (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLII
Как се раждат съдебните дела и как достигат съвършенство

— Ето защо — продължи Бридуа — аз, като всички вас, господа, не бързам и изчаквам, докато делото достигне зрелост и съвършенство във всички свои членове: става дума за актовете и чантите. Arg. in L. si major. C. commu. divi. et de cons., d. I, c. Solennitates et ibi gl.

При своето зараждане съдебното дело ми изглежда, както и вам, господа, безформено и несъвършено като новородено мече: такова мече няма ни крака, ни ръце, ни кожа, ни козина, ни глава — то е суров и безформен къс месо; но когато мечката го пооближе, всички негови органи започват да се открояват, ut no. doct. ff. ad leg. Aquil., L. II, in fi.

Така и на мен, както и вам, господа, зараждащите се съдебни дела на първо време изглеждат безформени и лишени от органи. Тогава тези дела разполагат само с един или два документа или с други думи, това са уродливи животни. Но когато изблъскате догоре чантите с документи, когато ги натрупате и затрупате всичко с тях, тогава само, с ръка на сърце, може да кажете, че делата са възмъжали и придобили форма, тъй като forma dat esse rei[1], L. Si is qui, ff. ad leg. Falci in c. cum dilecta extra de rescrip.; Barbatia, consil. 12, lib 2, и преди него Bald m. c. ulti. extra de consue., L. Iulianus, ff. ad exhib., et L. quaesitum, ff de lega. III. Насочвам ви към gl. p. g. I c. Paulus:

Debile principium melior fortuna sequentur.[2]

Както вие, господа, така и всички съдебни изпълнители, съдебни пристави, съдебни следователи, ходатаи, прокурори, анкетьори, архивари, адвокати, прошенописци, нотариуси и местни съдии, de quibus tit. III Cod, неуморно и постоянно изсмукват кесиите на ищеца и на ответника, поради която причина с течение на времето у съдебните дела се появяват глава, нозе, нокти, клюн, зъби, ръце, вени, артерии, нерви, мускули, сокове: това са чантите; gl. de Cons. d. IV c. Accepisti.

Qualis vestis erit, talia corda gerit.[3]

Hic no[4], че в този смисъл тъжителите са по-щастливи от министрите на правосъдието, тъй като

Beatius est dare quam accipere[5],

ff commun., L. III et extra de celebra. Miss., cum Marthae, et 24 q.; I c., Odi gl.

Affectum dantis pensat censura tonantis.[6]

По този начин съдебният процес достига съвършенство, стройност и красота на формата, както се казва в gl. Can:

Accipe, sume, cape sunt verba placentia papae.[7]

И което още по-ясно е казано от Алберик де Розата in verb. Roma:

Roma manus rodit, quas rodere non valet odit.

Dantes custodit, non dantes spernit et odit.[8]

И каква е, моля ви, причината?

Ad praesens ova cras pullis sunt meliora.[9]

ut est glo., in L. Quun hi, ff. de transact. Неизгодите на противоположния метод са изложени in gl. C. de allu. L. F:

Cum labor in damno est, crescit mortalis, egestas.[10]

Самата дума „процес“ произхожда от глагола „прецеждам“. И нашата задача е да прецеждаме делата и да ги изцеждаме от торбите. По този повод ще ви припомня следните чудесни шеги:

Litigando jura crescunt

Litigando jus acquiritur.[11]

Item gl. in c. Illud, ext. de praesumpt. et C. de prob., L. instrumenta, non epistolis, L. non nudis,

Et cum non prosunt singula, multa juvant.[12]

— Да, но — запита Празнодумов — как процедирате при углавни дела, когато обвиняемият е уловен във flagrante crimine[13]?

— Така, както и вие, господа — отвърна Бридуа, — позволявам на ищеца и даже изрично му нареждам хубавичко да се наспи преди процеса, а после да се яви пред мен и да ми даде подробен и юридически обоснован отчет за всичко, което е видял насън, съгласно gl. 32. q. VII C. Si quis cum.

Quandoque bonus dormitat Homerus.[14]

Този акт поражда някакъв друг орган на процеса, от този орган се ражда трети и така, бримка по бримка, голият е облечен. В края на краищата аз стигам до заключението, че благодарение на всестранната информация процесът е добре оформен и че неговите членове са достигнали съвършенство. И едва тогава прибягвам до моите зарчета и трябва да ви кажа, че такова вмешателство от моя страна не е нито безпричинно, нито необосновано.

Спомням си такъв случай: при обсадата на Стокхолм един гасконец, на име Грациано, родом от Сен-Север, проиграл всичките си пари, от което бил много опечален — pecunia, както знаете, est alter sanguis[15], ut ait Antonio da Butrio, in c. accedens. II, extra., ut lit. non coutest., et Bald, in L. sib tuis, C. de op. Li. per no., et L. advocati, C. de advo, diu. jud: Pecunia est vita hominis et optimus fidejussor in necessitatibus.[16] Когато играта свършила, той високо заявил пред всички свои приятели:

„Pao cap de bious, hillotz, qui pergudes de pippebous tresbure! ares que pergudes sant les mies bingt et quouatte bageuttes ta pla donnerien piez, trucz et patacz. Sey degun de bous aulx, qui boille truguar ambe iou a belz embiz?“[17]

Но тъй като никой не му отговорил, той се отправил към групата на „стокилограмовите“ и се обърнал към тях със същите думи. Ала ландскнехтите му отвърнали така: „Der Guascongner thut schich usz mitt eim jedem ze schlagen, aber er ist geneigter zu staelen; darumb, lieben frauuen, hend serg zu inuerm hausraut.“[18] И никой от тях не излязъл да се бие.

Тогава гасконецът се отправил към лагера на френските наемници, повторил и пред тях точно същите думи и весело ги приканил на бой, като същевременно ръкомахал и подскачал по гасконски, но и тук никой не му отговорил.

След всичко това гасконецът се проснал на края на полето, близо до палатките на дебелия Кристиян, рицаря де Крисе, и заспал.

Междувременно един от наемниците, проиграл също всички свои пари, излязъл със сабя в ръка с намерение да срази гасконеца, който като него бе загубил всичко:

Ploratur lachrymis amissa pecunia veris,[19]

казва glos de poenitent. disl. 3, c. Sunt plures. Търсил го, правил, струвал и най-сетне го намерил заспал на края на полето. И му казал така: „Ей ти, дяволски сине, хайде ставай: ние с тебе проиграхме парите си. Ставай да се бием по мъжки и хубаво да се поритаме. Само гледай вердюнската ми сабя да не излезе по-дълга от твоя меч.“

Смаян до немай-къде, гасконецът му отвърнал: „Cap de sainct Arnault, quai seys-tu, qui me rebeillez? Que mau de taoverne te gyre! Ho sainet siobe, cap de Guascoigne, tapla dormie iou, quand, aguoest taquain me bingut estee.“[20] Наемникът отново го приканил на бой, но гасконецът му рекъл:

„He paouret, iou te, esquinerie ares que son pia reposat. Vayne un pauc qui te posar comme iou puesse truqueren.“[21] Позабравил мъката си, гасконецът бе загубил охота да се бие. Накъсо казано, вместо да се бият и стане така, че един друг се утрепят, те „сложили оръжие“ и отишли да се почерпят. Това добро дело бе извършил сънят — той бе укротил яростния гняв на двамата славни воини. Тук трябва да припомним златните думи на Джовани Андреа in c. ult. de sent, et re judic., libro secto: Sedendo et quiescendo fit anima prudens.[22]

[1] Всяка вещ трябва да има форма (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Даже и вялият почин с успех ще бъде увенчан (лат.). Б.пр. ↑

[3] На погледа подсказват одеянията какви са на сърцето въжделенията (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Тук за(бележете) (лат.). — Б.пр. ↑

[5] По-блажен е даващият, нежели приемащият (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Усърдието на дарителя се оценява според желанието на Юпитер (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Дарове, подаръци, подаяния са мили за папата начинания (лат.). — Б.пр. ↑

[8] В текста към думата „Рим“: В Рим едни обират, а които не дават — ги смазват. Тези, които не смеят да грабят, в злоба ги удавят, а които дават, ги целуват (лат.). — Б.пр. ↑

[9] По-добре в ръката синигер, отколкото в небето голяма птица (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Когато работата не спори, бедността се шири (лат.). — Б.пр. ↑

[11] Чрез делата разцъфтяват законите, чрез делата укрепва правото (лат.). — Б.пр. ↑

[12] Там, где не смогват двамина, ще помогнат мнозина (лат.). — Б.пр. ↑

[13] На местопрестъплението (лат.). — Б.пр. ↑

[14] Добрият наш Омир понякога заспива (лат,). — Б.пр. ↑

[15] Парите са втората кръв (лат.). — Б.пр. ↑

[16] Парите са живот за човека и най-надежден гарант в случай на необходимост (лат.). — Б.пр. ↑

[17] Кълна се в бичата глава, момчета, дано жаждата ви умори щом пропаднаха моите двайсет и четири кравички (монети), дайте тогава да играем на юмруци, шамари и ритници. Кой желае да влезе в честен бой с мен? (гаск.) — Б.пр. ↑

[18] Гасконецът се хвали, че е готов да се бие с всеки един от нас, но той гледа да открадне нещо, затуй, мили наши жени, пазете всичко. — Б.пр. ↑

[19] Лишавайки се от пари, и сълзи леят ридаят (лат.). — Б.пр. ↑

[20] Кълна се в главата на свети Арно, кой си ти, защо ме будиш? Да се натряскаш така, че и името си да забравиш! Ах, свети Север, покровител на Гаскония, тъй сладко си спях, а тази драка не ме оставя на мира (гаск.). — Б.пр. ↑

[21] Ех ти, голтако! Както съм си отпочинал, така ще те натупам! Но я по-добре ела да си отдъхнеш, а после и да си пийнем (гаск.). — Б.пр. ↑

[22] В тишината и покоя душата омъдрява (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLIII
Как Пантагрюел оправдава Бридуа, че произнасял присъди с помощта на зарове

След тези думи Бридуа млъкна. Празнодумов му заповяда да напусне съдебната зала, което той и стори. Тогава Празнодумов каза на Пантагрюел:

— Августейши принце! Не само в знак на признателност за неизчислимите благодеяния, с които обсипахте нашия парламент, както и Мирленгския маркизат, но и вземайки под внимание достойнствата, с които ви е обдарил всемогъщият бог, подател на всички блага, а именно: вашия светъл ум, разсъдителност и големи познания, ние ви предоставяме да решите това толкова необичайно, толкова чудновато и толкова странно дело на Бридуа, когото вие видяхте със собствените си очи, чухте със собствените си уши и който във ваше присъствие призна, че е съдил с помощта на хазартни кокалчета. Ние ви молим да решите това дело по съвест и по закон.

На това Пантагрюел отвърна така:

— Господа, както знаете, моето положение не ме упълномощава да решавам съдебни дела, но щом ми оказвате такава чест, аз ще приема върху себе си задълженията не на съдия, а на защитник.

У Бридуа аз забелязвам много качества, които, струва ми се, могат в случая да му осигурят оправдание. Първо — неговата старост, второ — откровеността му, които нашето правосъдие и нашите закони с великодушие и разбиране считат за смекчаващи вината обстоятелства. Трето, позовавайки се на нашите закони, аз виждам още едно обстоятелство, действуващо в полза на Бридуа, а именно: тази една-единствена негова грешка трябва да бъде простена и забравена, тя трябва да се удави и разтвори в огромното море от толкова справедливи присъди, произнесени от него в продължение на четиридесетгодишната му безукорна служба. Така, ако аз хвърля в Лоара капка от морето, тази единствена капка не ще стори солени водите на Лоара.

И ми се чини, че в тази работа има пръст сам бог, който е пожелал и наредил така, че тези присъди, решавани по жребий, да бъдат всички, до една, намерени за правилни от вашия уважаем върховен съд; тъй като славата господня, както знаете, често се разкрива в посрамване на мъдрите, в принизяване на силните и във въздигане на простите и смирените.

Но нека оставим настрана всички тези неща. Ще ви помоля само, не от благодарност към моя дом, за каквато тук и дума не може да става, а в името на онова искрено уважение, което ние, хората отсам и оттатък Лоара, открай време ви засвидетелствуваме, зачитайки вашата власт и вашето достойнство, да се съгласите да го оправдаете при две условия. Първо, да удовлетвори или обещае, че ще удовлетвори ония, по чието дело е взел неправилно решение; що се отнася до мен, и аз ще сторя нужното, за да го накарам да действува съобразно тази клауза и да задоволи ощетения. Второ, за да му помага при изпълнение на служебните задачи, придайте му някой млад, сведущ, разумен, сръчен и добросъвестен съветник, с мнението на когото отсега нататък той ще съобразява своите присъди.

В случай че счетете за нужно да го освободите напълно от неговите задължения, аз ви моля да го предоставите изцяло на мое разположение. В моите владения ще се намерят не малко места и длъжности, за да оползотворя неговите знания. А дотогава ще моля господа бога, нашия създател, пазител и на всички блага подател, неизменно да изпраща благодатта си над вас.

След тези думи Пантагрюел се поклони на съда и напусна съдебната зала. На вратата го очакваха Панюрж, Епистемон, брат Жан и останалите. Всички те се качиха на конете си и потеглиха към Гаргантюа.

Пътем Пантагрюел им разказа дума по дума историята за присъдите на Бридуа. Брат Жан подхвърли, че познава Перен Глупака от времето, когато живеел във Фонтене-ле-Конт, дето благородният Ардийон бил игумен. Гимнаст пък каза, че когато гасконецът се карал с французина, той бил в палатката на дебелия Кристиян, рицаря де Крисе.

Панюрж клатеше глава и не хващаше вяра, че делата може да се решават по жребий, и то в продължение на толкова години.

А Епистемон рече на Пантагрюел:

— Подобни истории разправят и за монлерийскпя съдия. Но, така или иначе, това са зарове — случайност, как е възможно толкова време да се ползуват безпогрешно? Веднъж-дваж да разрешиш дело наслуки разбирам, и то когато делото се окаже сложно, неясно, трудно и деликатно.

Глава XLIV
Пантагрюел разказва необикновена история, свидетелствуваща за несигурността на човешкото правосъдие

— Веднъж на Гней Долабела, проконсул в Азия, се случило да решава някакво дело — каза Пантагрюел. — Ето какъв бил случаят:

Една жена в Смирна имала от първия си мъж дете, на име Абеве. След смъртта на първия си мъж жената се омъжила повторно и добила син на име Геде. И станало така (защото вие знаете колко рядко втори бащи, свекъри, свекърви и мащехи обичат приведени деца), че вторият й мъж и синът му Геде тайно, предателски подмамили в капан Абеве и го убили. Когато разкрила вероломството и злодеянието им, жената решила да не остави безнаказано това престъпление и убила и двамата, като по този начин отмъстила за смъртта на първородния си син. Веднага след туй я заловили и я откарали при Гней Долабела, Тя с ръка на сърце му признала всичко и постоянно повтаряла, че имала право и основание да убие и двамата. Ето, такава била цялата история.

Долабела я намерил за толкова противоречива, че просто не знаел коя страна да вземе. Престъплението на жената било голямо — тя бе убила своя втори съпруг и сина си. Но поводът за убийството му се струвал естествен, като произтичащ от неотемлимите права на народа) защото съпругът и синът убили първородния й син и го убили предателски, без да бъдат предизвикани, нито обидени от него, а само от користолюбие и стремеж да си присвоят цялото наследство), и Долабела прехвърлил делото в атинския Ареопаг, за да узнае как той ще погледне на него и как ще го реши.

Ареопагът наредил спорещите страни да се явят в съда след сто години и тогава да отговорят на някои въпроси, които не били внесени в протокола. С други думи, Ареопагът се намерил в пълно недоумение и делото му се сторило толкова сложно, заплетено и неясно, че не знаел що да каже и още по-малко какво решение да вземе.

А между нас казано, ако прибегнете към заровете, Аеропагът във всички случаи нямаше да сбърка: осъдеше ли жената, тя щеше да си понесе наказанието заслужено, тъй като сама за себе си бе отмъстила, което е задължение и право на съда; ако оправдаеше жената, Аеропагът и в този случай щеше да има законно основание — горчивата скръб на тази жена.

Но как е хвърлял зарове в продължение на толкова години — това за мен е необяснимо.

— Не бих могъл да кажа нещо определено по този въпрос, признавам това — отвърна Епистемон. — Мога само да предполагам, че Бридуа се ползува с благоволението на небесните светила и че се намира под особеното покровителство на висшите движещи сили заради неговото чистосърдечие и безхитростност, заради това, че не се осланя на своите знания и способности, убедил се веднъж завинаги в противоречивостта и неяснотата на законите, едиктите, уставите и указите, че е прозрял коварството на пъкления клеветник (и наистина, с помощта на своите помощници — продажни адвокати, съветници, прокурори и прочие свраки от същото гнездо — демонът често се превръща в ангел божи, превръща черното в бяло, внушава и на двете спорещи страни, че всяка от тях за себе си е права, защото, както знаете, и най-несъстоятелната кауза намира своя защитник, иначе на този свят нямаше да има дела); предполагам, че Бридуа смирено се предоставя на бога, най-праведния съдия, че призовава на помощ божествената благост, съзнал всичката случайност и несигурност на окончателните присъди, че се уповава на светия дух и чрез жребия търси да отгатне неговата воля и благоволение, които ние, людете, наричаме съдебни решения; предполагам, че тези именно движещи сили са бъркали и подхвърляли заровете така, че като падат, да заемат благоприятно за справедливия тъжител положение, а ние знаем мнението на талмудистите, че в хвърлянето на жребий няма нищо лошо и че когато хората са обзети от тревога и съмнения, волята божия се разкрива именно в жребия.

Аз не бих казал, не съм склонен да вярвам и следователно не считам, че да решиш едно дело с хвърляне на жребий, при чудовищната несправедливост и явна продажност на ония, които са натоварени да тълкуват законите в Мирленгския парламент, е по-страшно, отколкото да го предадеш на хора, заслепени от пристрастия и с ръце, до лактите изцапани с кръв. И особено като си помисли човек, че цялото тяхно съдопроизводство е произлязло от някой си Трибониан[1], човек безчестен, вероломен, груб и толкова злонамерен, толкова покварен, толкова алчен и несправедлив, че просто продавал законите, указите, наредбите, правилниците и предписанията за пари на най-платежоспособните.

Затова ги е насякъл на ония малки късчета и бледи параграфчета, които ползуваме днес, като всичко останало, придаващо цялост на законите, е унищожил от страх, че ако тези закони, книгите на древните юристи с обяснения на дванадесетте таблици и едиктите на преторите бъдат съхранени, всичката негова низост ще излезе наяве.

Ето защо за тъжителите в повечето случаи би било по-добре (тоест по-малко зле) да попаднат в капана, отколкото да позволят да погребат правата им под куп съдебни тълкувания и решения — ненапразно Катон е съветвал да осеят с капани съдебния двор.

[1] Трибониан — известен римски юрист от VI в. По-късно името му става нарицателно за обозначаване на компилатор, безцеремонно изопачаващ чужди трудове. ↑

Глава XLV
Как Панюрж се съветва с Трибуле

След шест дни Пантагрюел се завърна у дома си точно когато Трибуле пристигна по реката от Блоа.

Панюрж предложи на Трибуле надут свински мехур, пълен с грахови зрънца, изкусно позлатена дървена шпага, ловджийска чантичка от корубата на костенурка, плетена бутилка с бретонско винце и квартерон бландюроски ябълки.

— Този трябва да е глупав като тапа — рече Карпалим.

Междувременно Трибуле нарами шпагата и ловджийската чантичка, взе в ръце мехура, изяде част от ябълките и изпразни бутилката до дъно.

Панюрж внимателно го наблюдаваше и най-после каза:

— Никога още не съм виждал такъв глупак — а съм виждал стотици, хиляди, — който да не пие на драго сърце и не до дъно!

После му разказа случая, като подбираше внимателно думите си.

Ала още не бе изрекъл всичко, когато вместо отговор Трибуле го фрасна с юмрук по врата, тикна в ръцете му празната бутилка, чукна го по носа със свинския мехур и като заклати глава, каза:

— Боже, божичко, луд побеснял, пази се от монаха ти, бюзансейска гайдичко с рога!

След тези думи Трибуле се отдели настрана и започна да си играе с мехура и се наслаждава на приятния звън на граха. Сега вече човек и думичка не можеше да изтръгне от устата му. И когато Панюрж поиска да му зададе още няколко въпроса, Трибуле измъкна дървената си шпага и понечи да го удари.

— Няма как — захвана Панюрж, — хубаво се насадихме! Че е луд, луд е — две мнения по това няма, но по-луд е оня, който ми го доведе, а най-луд съм аз, че му се доверявам.

— Тези камъни се хвърлят в моята градина — рече Карпалим.

— Да запазим спокойствие — каза Пантагрюел — и внимателно да проследим движенията и думите му. Аз долових в тях дълбоки тайни и сега вече не се учудвам, че турците тачат лудите наравно с мусафите и пророците. Забелязахте ли как силно си тръска главата, преди да заговори? Учението на древните философи, обредите на вълшебниците и наблюденията на юристите ни доказват, че това тръскане става по внушение на пророческия дух, който с внезапното си проникване в малката и крехка субстанция (а, както знаете, голям мозък в малка глава не се побира) така силно я разтърсва, че според думите на медиците всички членове на човешкото тяло започват да треперят, от една страна, поради натиска на непосилното бреме и неудържимата стремителност, с която то пада, от друга — поради неспособността на органа да носи такова бреме. А ето ви в подкрепа на това и нагледен пример: когато ни се случи на празен стомах да вдигнем чашка винце, ръката у мнозина трепери. Подобно нещо срещаме още в дълбока древност у пророчицата Пития, която, преди да започне предсказанията си, всякога размахвала от леговището си своето лаврово клонче. Ето и друг пример: Лампридий казва, че за да си спечели слава на пророк, император Хелиогабал, обкръжен от фанатиците евнуси, открито тръскал глава на тържествата в чест на своя пръв идол. А и Плавт в своите „Магарии“ разказва, че когато ходел, Саврий клател глава като бесен или като умопобъркан и плашел всичко живо по пътя си. И в друга своя пиеса, в която обяснява защо Хармид си клател главата, Плавт казва, че това той правел, когато изпада в екстаз.

И Катул в „Атис и Берекинтия“ припомня мястото, дето менади, вакханки и Бакхусови жрици, с бръшлянови вейки в ръце, тръскали глави в пророческо озарение. Точно това правели по време на обредите и обрязаните жреци на Кибела, откъдето по думите на древните богослови произхожда и името на богинята, тъй като κυβιοταί ще рече да въртиш, шия, да клатиш или да тръскаш глава.

И Тит Ливий пише, че по време на вакханалиите в Рим всички мъже и жени били сякаш осенени от пророческо вдъхновение, тъй като цялото тяло у тях се гърчело и тресяло, а според народните вярвания и единодушните уверения на философите пророческото вдъхновение, получено свише, никога не ни осеня без „бяс“ и сътресение на цялото тяло, което се тресе и трепери не само когато се преизпълня от това вдъхновение, а и когато го разкрива и тълкува.

Ето защо прочутият законовед Юлиан отговорил утвърдително на въпроса счита ли за здрав роба, който, намирайки се сред крайно възбудени фанатици, изведнъж започне да пророчествува, без да си тръска главата.

И в наше време виждаме възпитатели и педагози да хващат учениците за ушите като тенджери за дръжките и да им тръскат главите (а съгласно учението на египетските мъдреци ушите са орган на паметта), та отново да насочат към философско размишление ума им, отвлечен случайно от странични мисли и обезсилен от безполезни вълнения. Впрочем и Вергилий признава, че е изпитал точно това, когато Аполон Цинтий[1] му изтеглил ухото.

[1] Аполон Цинтий — Цинтий — едно от прозвищата на Аполон. ↑

Глава XLVI
Как Пантагрюел и Панюрж тълкуват различно думите на Трибуле

— Трибуле казва, че сте глупак. Но какъв глупак? Глупак бесен, който на стари години иска да се обвърже с брачни окови. Той ви казва: „Пази се от монаха!“ А това, кълна се в честта си, ще рече, че именно монах ще ви сложи рогца. Вие виждате — залагам честта си, а аз не мога да ви предложа нищо по-драгоценно, макар да съм самодържавен и миролюбив владетел на цяла Европа, Африка и Азия.

Обърнете внимание на това, колко много уважавам нашия морософ[1] Трибуле. Всички други оракули и съветници се задоволиха само да ви подхвърлят, че сте орисан да бъдете рогач, но никой от тях не каза определено кой ще съблазни жена ви и ще ви прикачи рога. Благородният Трибуле единствен разкри това. И тези рога ще бъдат позорни и във висша степен срамни. Трябва ли брачното ви ложе да бъде осквернено и опозорено от някаква калимавка?

Той каза още, че ще заприличате на бюзансейска гайда с рогца, а това ще рече, че от вас ще излезе харен рогач, роговиден и рогообразен. И както оня, който решил да поиска от крал Луи XII за едного от своите братя контрола над солните залежи в Бюзансе, а поискал гайда, така и вие, в желанието си да се ожените за жена хрисима и честна, ще се ожените за развратница, свадлива, креслива и неприятна като гайда.

Спомнете си също, че той ви чукна по носа с мехура и ви удари с юмрук по врата. Това показва, че жена ви ще ви бие, ще ви води за носа и ще ви ограби точно както вие ограбихте вобретонските дечурлига, като им задигнахте свинския мехур.

— Напротив — възрази Панюрж, — макар да не отричам, че и по природа, и по възпитание съм си глупав. Всички хора са глупави и всичко на този свят е глупаво. Соломон е казал, че броят на глупавите е безкраен, а от безкрайността, както е доказал Аристотел, нищо не може да откъснеш, нито може да прибавиш нещо към нея. И щях да бъда още по-глупав, ако аз, глупавият, отрека, че съм глупав. Числото на маниаците и побърканите всъщност е безкрайно. Още на времето си Авицена е твърдял, че видовете мании са безкрайно разнообразни. А колкото до останалите думи и движения на Трибуле, уверявам ви, че всички, от край до край, са благоприятни за мен.

Той каза за жена ми да се пази от калугера. Ами че то не е лъжа. На птиче калугерче ще се радва тя точно както Лесбия, любимката на Катул, и то ще пъди мухите и ще прахосва времето си тъй напразно, както някога неизтощимият мухолапач, император Домициан. По–нататък той каза, че жена ми ще бъде селянка, хубава и приятна като солейска или бюзансейска гайда. Проницателният Трибуле добре е отгатнал природата ми и моите скрити наклонности, защото смея да ви уверя, че веселите и чорлави пастирки, със задници, дето дъхат на дива мащерка, ми харесват повече от напарфюмираните и превзети придворни дами. Звуците на селската гайда ми доставят къде-къде повече наслада от скрибуцането на разните лютни, ребеки и дворцови цигулки.

Наистина той хубаво ми сгря гърбината, но, боже милостиви, станалото — станало, ще ми се приспадне от наказателните точки в чистилището. Човекът не го е направил от зло сърце — просто е помислил, че бие някой слуга. Не, за зъл — не е зъл; луд е, но е хрисим и благодушен — може да ми вярвате; и който каже зла дума за него, грях му на душата. Аз лично от все сърце му прощавам!

Трибуле ме чукна и по носа, но това е предсказание за ония невинни шеги между мен и жена ми, каквито си позволяват помежду си всички младоженци.

[1] Морософ — глуповат (гр.). ↑

Глава XLVII
Как Пантагрюел и Панюрж решават да се посъветват с оракула на Божествената бутилка

— Има още нещо, на което вие не обръщате внимание, а цялата работа е именно в него. Трибуле ми бутна в ръката бутилка. Какво означава този жест? Какво иска да каже с това?

— Може би, че жена ви ще бъде пияница — отвърна Пантагрюел.

— Напротив — възрази Панюрж, — бутилката беше празна. Кълна се в гръбнака на свети Фиакър Брийски, че нашият морософ, хитроумният и съвсем не слабоумен Трибуле, ме насочва към бутилката. И аз още веднъж повтарям старото си обещание и пред вас се кълна в Стикс и Ахерон, че ще нося на шапката си очилца, но копчелък на панталоните няма да сложа, докато не получа отговора на Божествената бутилка относно моите намерения.

Един почтен човек, мой приятел, познава този край, както и мястото, дето се намира нейният храм и оракулът. Човекът ще ни отведе там безпогрешно — в това не се съмнявайте. Да отидем заедно! Моля, не ми отказвайте! Аз ще бъда вашият Ахат, вашият Дамид[1] и вашият всякога верен спътник. Отдавна ми е известно, че сте страстен пътешественик, жаден всичко да види, всичко да узнае. А ние ще видим чудесни неща, повярвайте ми!

— На драго сърце! — съгласи се Пантагрюел. — Но преди да се впуснем в това дълго странствуване, изпълнено с изненади и с явни опасности…

— Какви опасности? — прекъсна го Панюрж. — Опасностите бягат на седем мили от мен, както пълномощията на съдията се изчерпват при появата на господаря, както сенките изчезват при изгрева на слънцето и както болестите се стопяват пред мощите на свети Мартин в Канд.

— Само че ето какво — забеляза Пантагрюел, — преди да тръгнем на път, трябва да уредим някои дребни въпроси. Първо, да изпратим Трибуле в Блоа. (Което тозчас беше изпълнено, а на тръгване Пантагрюел му подари златоткана одежда.) Второ, наш дълг е да се сдобием с позволението и съгласието на моя баща — краля, а после да намерим сибила за наш пътеводител и преводач.

Панюрж отговори, че неговият приятел Ксеноман[2] е напълно подходящ за тази работа, а освен това той възнамерявал да се отбият в страната Фенерия[3] и там да вземат някой учен и полезен фенер, който по време на пътешествието да им окаже такива услуги, каквито сибилата оказала на Еней, когато слязъл в Елисейските полета.

Придружавайки Трибуле, Карпалим дочу този разговор и извика:

— Панюрж, ей, господин веселяко, вземи в Кале и милорд Дебитиз, той е голям фенер, а не забравяй и de bitoribus — и те са фенери. Така ще имаш и големи, и малки фенери.

— Чини ми се — добави Пантагрюел, — че при това пътешествие няма да усетим скука. Още отсега го догаждам; съжалявам само, че лошо говоря фенерджийски.

— Затуй пък аз ще говоря за всички ви — намеси се Панюрж. — Разбирам го като родния си език и си приказвам на него съвсем свободно.

Брисзмарк д’алготбрик нубстзн зос.

Исквебфз пруск: алборвз кринкс закбак.

Митбе дилбарлкз морп нип стапкз бос.

Стромбтз Пангр валмап квост груфз бак.

Е, Епистемон, какво казах?

— Това са — отвърна Епистемон — имена на дяволи скитащи, дяволи ходещи и дяволи пълзящи.

— Позна, ей, позна! — извика Панюрж. — Това е придворният фенерджийски език. Пътем ще съставя за теб хубав малък речник, та да ти служи, докато износиш новите си обувки; и ти ще го научиш много преди слънцето да изгрее. Преведени от фенерджийски на нашия говорим език, горепосочените стихове звучат така:

Скръбни са на влюбения дните,

той е сам и вечно натъжен.

Женените май са по-честити,

Панюрж в това добре е убеден.

— А сега — заключи Пантагрюел — не ни остава друго, освен да узнаем волята на моя баща — краля, и да получим от него разрешение.

[1] Дамид — ученик и другар на гръцкия философ-мистик Аполоний Тиански. ↑

[2] Ксеноман — увличащ се по всичко чуждоземно (гр.). ↑

[3] Фенерия — несъществуваща страна от „Истинска случка“ на Лукиан. ↑

Глава XLVIII
Как Гаргантюа доказва, че не е редно децата да встъпват в брак без знанието и съгласието на родителите си

Срещайки се с добрия Гаргантюа при входа на голямата дворцова зала, където току-що бе завършило заседанието на съвета, Пантагрюел му разказа накратко за техните приключения, изложи му замисления от тях план и го помоли да им даде съгласието и благословията си. Добрият Гаргантюа държеше в ръце два големи вързопа с просби, на които вече беше отговорил, и изложения, на които предстоеше да отговори. Той предаде пакетите на своя несменяем началник-канцелария Улрих Гале, отведе Пантагрюел настрана и с лице, по-засмяно от всякога, му рече:

— Прескъпи ми сине, аз благодаря на бога, загдето ви внушава добри желания, и много се радвам, че това пътешествие ще стане под ваше ръководство. Но аз бих искал у вас да се появи намерение и желание и да се ожените. Струва ми се, че вече навлизате във възраст, подходяща за това. Панюрж се потруди достатъчно, за да отстрани от пътя си всички възможни препятствия — сега е вашият ред.

— Предобри ми татко — отвърна Пантагрюел, — аз още не съм мислил по това — предоставям се всецяло на вашата воля и на вашата бащинска власт. Предпочитам да умра в нозете ви, ако неволно ви огорча, отколкото да встъпя в брак против волята ви. Доколкото ми е известно, ни църковните, ни светските, ни варварските закони позволяват на децата да се женят без знанието, съгласието и благословията на своите бащи, майки и близки роднини. Всички законодатели лишават децата от това право и го запазват за родителите.

— Прескъпи ми сине — отново заговори Гаргантюа, — аз ви вярвам и благодаря на бога, че давате ухо само на това, което е добро и похвално, и че през прозореца на чувствата в обиталището на вашия разум проникват само свободните истини. Защото в мое време имаше на континента такава страна, дето къртоподобни пастофори[1] питаеха отвращение към брака, смея да кажа, такова, каквото изпитваха жреците на фригийската Кибела, които съвсем не бяха сластолюбиви и похотливи, а великопостници и скопци, установили свои закони за брака и встъпващите в брак. И откровено казано, аз не зная кое е по-отвратително: тираническото самовластие на тези страшни къртове, които не кротуват зад оградите на тайнствените си храмове, а забравяйки своя сан, се месят в мирски дела, или глупавото суеверие на женещите се, приели и подчинили се на такива недомислени и варварски закони и невиждащи, макар това да е по-ясно от утринна звезда, доколко такива закони са от полза за мистите[2] и в ущърб на женените и доколко това ги прави съмнителни, несправедливи и злонамерени.

Отговаряйки на дързостта с дързост, женещите се на свой ред могат да установят закони за иноци, относно обредите и тайнствата, толкова повече, че тези иноци се хранят и живеят с десетъци и други удръжки от средствата, спечелени с труда и потта на женещите се. И още нещо — уверявам ви, че техните закони няма да бъдат толкова противоестествени и безогледни, колкото първите. Вие много вярно забелязахте, че никога не са съществували закони, предоставящи на децата право да встъпват в брак без знанието, съгласието и благословията на родителите. Благодарение на законите, за които ви говоря, всеки развратник, злодей, негодяй, прокажен, всеки разбойник, мошеник и подлец може да изтръгне от бащиния дом, от майчините ръце, против волята на всички роднини най-знатната, най-красивата, най-богатата, най-честната и най-скромната девойка, каквато може да си представите, ако този развратник се е съюзил с някой инок и си е обезпечил участието му в отвличането на девойката. Нима пред подобни злодеяния не бледнеят жестокостите и престъпленията на готи, скити и масагети във вражеските селища, превзети след продължителни обсади и с цената на огромни жертви?

Пред очите на нещастните родители някакъв чуждоземец, груб, нагъл, нечестив, недъгав, скапан, гол и бос, изтръгва от родния дом хубавото, галеното, богатото, здравото чедо, отгледано с любов и възпитано в благочиние с надежда след време да се омъжи за сина на съседите и старите приятели, отгледан и възпитан със същите грижи, за да дочакат висшето щастие, което брачният съюз обещава — щастието да видят свое потомство, което ще наследи и умножи движимото и недвижимото имущество, а заедно с това ще наследи и техните нрави и обичаи! Как предполагате вие, леко ли понася това сърцето на родителя?

Не мислете, че отчаянието, завладяло римляните и техните съюзници при известието за смъртта на Германик Друз, е било по-дълбоко. Не мислете, че унинието, обхванало лакедемонците, когато троянският прелюбодеец отвлякъл гъркинята Елена, е било по-безотрадно. Не мислете, че хората, за които става дума, скърбят и страдат по-малко от Церера, когато похитили дъщеря й, от Изида, загубила Озирис, от Венера след смъртта на Адонис, от Херкулес след изчезването на Хила, от Хекуба, на която отнемат Поликсена. Но те така се боят от дявола и толкова са суеверни, че когато се появи духовникът, за да присъствува при подписване на брачния договор, глътват си езика и остават сами в опустелия дом, дето вече не се мярка любимата щерка и дето бащата проклина деня и часа на тази толкова нежелана женитба, а майката ридае безутешно и се окайва, че е родила злочестото си чедо, и така в страдания и сълзи завършват живота си, когато са имали всички основания да го завършат в радост, обкръжени от грижите на своята дъщеря.

Някои от тях, смазани от скръб и съжаление, загубват разсъдък и посягат на живота си, не намирайки сили да надмогнат такава подлост. Други, по-бойки и следвайки примера на синовете на Иаков, отмъстили за похищението на сестра си Дина, хващат развратника и неговия съучастник — духовника, които тайно са похитили дъщеря им, насичат ги на парчета и ги оставят в полето за храна на вълци и гарвани. Тази мъжествена и благородна постъпка хвърля къртоподобните семисти[3] в ужас и те надават гнусен вой, подхващат отвратителни жалби и нагло търсят съдействието на светската власт и гражданското правосъдие, изисквайки примерно наказание за виновните.

Но ни в естественото, ни в международното право, ни в каквито и да било имперски закони няма такава рубрика, параграф, член или раздел, който да предвижда за подобна постъпка определено наказание или мъчение; на това се противопоставя разумът, тук въстава самата природа, защото добродетелният човек е създаден така, че вестта за похищаването, опозоряването и озлочестяването на дъщеря му го съкрушава много повече, нежели вестта за нейната смърт. Всеки, който улови на местопрестъплението убиеца, нападнал вероломно дъщеря му, може и даже е длъжен, тъй като и разумът, и природата подсказват това, да го убие начаса и съдът не търси от него отговорност. Оттук следва, че бащата, открил развратника да подмамва дъщеря му и по внушение на духовника да я отвлича от дома му, макар и с нейно съгласие, може и, бих казал, е длъжен да ги убие позорно и да ги подхвърли на дивите зверове, като недостойни да получат сладостната, въжделената, сетната прегръдка на великата майка-земя, прегръдка, наричана от нас погребение.

Прескъпи ми сине! Не позволявайте след моята смърт да въведат такива закони в кралството ни; докато съм жив и още дишам, аз, с божията помощ, ще поддържам добър ред в него. А що се отнася до вашата женитба, щом всецяло се предоставяте на мен — нека бъде тъй, готов съм всичко да сторя. Гответе се за път с Панюрж. Вземете със себе си Епистемон, брат Жан и други, които сам си изберете. Разполагайте с хазната ми, както ви е угодно; аз предварително одобрявам всички ваши действия. В моя арсенал в Талас ще намерите снаряжение, лоцмани, кормчии и водачи колкото желаете, а когато дочакате попътен вятър, надуйте платната и се предоставете на бога.

Във ваше отсъствие аз ще се постарая да ви намеря невеста и да подготвя всичко за сватбеното пиршество, но пиршество такова, каквото светът и до днес не е видял.

[1] Пастофори — египетски жреци. Рабле употребява тази дума в по-общ смисъл: „свещенослужители“. ↑

[2] Мисти — жреци, участници в тайните свещенодействия — мистериите. ↑

[3] Семисти — жреци на религиозна секта, посветени в едни и същи тайнства. ↑

Глава XLIX
Как Пантагрюел се готви за пътешествие по море и няколко думи за билката, наречена пантагрюелион[1]

След няколко дни Пантагрюел, прощавайки се с добрия Гаргантюа, който непрестанно се молеше пътешествието на сина му да завърши благополучно, пристигна в пристанището Талас, близо до Сен-Мало. Придружаваха го Панюрж, Епистемон, телемският абат брат Жан Зъботрошача и други благородници, а именно Ксеноман, велик изследовател и любител на опасни пътешествия, дошъл по настояване на Панюрж, тъй като се намираше във васална зависимост от кастеланството Рагу.

Още с пристигането си в Талас Пантагрюел събра флотилия от толкова кораби, колкото някога по време на похода си към Троя Аякс извел от Саламин. Лоцмани, кормчии, гребци, водачи, майстори, воини, продоволствие, артилерия, бойни припаси, дрехи, пари и всякакви други вещи той взе толкова, колкото бяха необходими за продължително и рисковано пътешествие. Между другото видях, че накара хората си да натоварят голямо количество от неговата билка пантагрюелион, и не само зелена и прясна, но и изсушена и добре съхранена.

Тревата пантагрюелион има малък, жилавичък, кръгличък корен, с тъпо, белезникаво връхче, не много възлесто и проникващо в земята на не повече от лакът. От корена излиза едно-единствено стъбло, кръгло, подобно на стъблото на смрадлика, зелено отвън, белезникаво отвътре, вдлъбнато, като стъблото на smyrnium olusatrum, на бобовите растения и синята тинтява, дървесинно, право, крехко, малко назъбено, напомнящо леко набраздена колонка, изпълнено с влакънца — съставляващи всичката ценност на тази трева — и особено в средната част, или така наречената mesa, а така също и в другата, известна под името mylasea.

Височината на пантагрюелиона обикновено достига от пет до шест фута и само в отделни случаи превишава височината на копие (когато почвата е мека, блатиста, рохка, влажна, ала не и хладна, като например в Олон или в Розея близо до Пренесте, в Сабиния, и когато по рибарския празник и лятното слънцестоене паднат обилни дъждове). Понякога надхвърля височината на дърветата, какъвто е случаят с дендромалаха, както ни уверява Теофраст, макар че тревата умира всяка година, докато при дървото са дълговечни и коренът, и стъблото, и клоните, и вейките и от него излизат все нови и могъщи подрасти.

Листата на пантагрюелиона са три пъти по-големи на дължина, отколкото на ширина, всякога зелени, набъбнали като ава-жива, твърдички, с назъбени, сърповидни краища като у устоцветните и с върхове като македонско копие или като хирургическо ножче.

По своето устройство листата на пантагрюелиона се отличават малко от листата на ясена и репея и са толкова подобни на листата на водната тръстика, че мнозина ботаници, считайки пантагрюелиона за домашно растение, наричат тръстиката див пантагрюелион. Разположени са на редици по продължение на стъблото на равни разстояния едно от друго, на брой от пет до седем във всяка редица. Това, че природата е снабдила пантагрюелиона с нечетно число листа, число божествено и тайнствено, говори за особената любов на природата към него. Тяхната миризма е остра и не твърде приятна за деликатните носове.

Семената са събрани на върха на стъблото и малко под него. Те са много, както у всяка друга трева; едни са кръгли, други — продълговати, трети — ромбовидни, с тъмен, сиво-кафяв цвят, твърди, обвити с крехка ципица, служат за храна на всички пойни птици, като сойката, щиглеца, чучулигата, канарчето, кадънката и други, но ако човек ги употребява често и в голямо количество, убиват детеродната му способност. Вярно е, някога гърците са приготовлявали от тях разни видове фрикасета, сладки и банички, яли са ги след вечеря като рядко лакомство и са ги считали за най-добро мезе за вино, но, така или иначе, семената на пантагрюелиона са трудносмилаеми, развалят стомаха, влошават кръвта, сгорещяват мозъка и изпълват главата с изпарения, които причиняват остри болки.

Подобно на другите двуполови растения, притежаващи и мъжки, и женски цвят, като например дафиновото дърво, палмата, дъба, каменния дъб, лилията, мандрагората, папратта, гуглестата гъба, аристолохията, кипариса, терпентиновото дърво, ментата, божура и др., пантагрюелионът също има мъжки цвят, който никога не цъфти, но изобилствува със семена, и женски, който се покрива с малки бели цветове, празни и напълно безплодни; както и у другите подобни на него растения, женският цвят на пантагрюелиона има тази особеност, че неговите листенца са по-широки и по-меки от листата на мъжкия цвят, но затова пък той не е толкова висок.

Пантагрюелионът се сее, когато долетят ластовиците, а се бере, когато щурците започнат да прегракват.

[1] Билката пантагрюелион — коноп. Рабле нито веднъж не назовава това растение с истинското му име ↑

Глава L
Как трябва да се съхранява и употребява прочутият пантагрюелион

Пантагрюелионът се обработва по време на есенното равноденствие по различни начини — в зависимост от въображението на този или онзи народ и от особеностите на тази или онази страна.

Първоначалната обработка на пантагрюелиона се състои в следното: стъблото се очиства от листа и семена, след което се накисва в стояща, не течаща, вода в продължение на пет дни, ако времето е сухо и водата топла, и от девет до дванайсет дни, ако времето е влажно и водата студена; после се суши на слънце, обелва му се кората на сянка, а влакънцата, в които, както вече казахме, се крие всичката ценност и полезност на пантагрюелиона, се отделят от дървесинната част, използувана само за подпалване на огън, за подсилване на пламъка, както и за забавление на децата, които с нейна помощ надуват свински мехури. Някои любители на гроздово питие тайничко я използуват като сифон, за да смучат новото винце, притегляйки го с вдишването си към отвора на бъчвичката.

При отделянето на влакънцата някои съвременни пантагрюелисти си служат с особени резачки, напомнящи преплетените пръсти на разгневената Юнона, когато искала да попречи на Алкмена да роди Херкулес; този инструмент стрива, изрязва и отхвърля като ненужна дървесинната част и по този начин освобождава влакънцата.

С такава елементарна обработка се ограничават само ония, които напук на всички смъртни и на всички философи си изкарват хляба, като вървят заднишком.

Други, желаещи за своя изгода да повишат цената на пантагрюелиона, правят това, с което, доколкото ни е известно, запълвали свободното си време трите парки, с което се е развличала през нощта славната Цирцея и с което се е занимавала Пенелопа[1] в отсъствие на съпруга си Одисей, когато дълго трябвало да отклонява от правилния отговор своите поклонници.

Само след всичко това пантагрюелионът придобива своите неоценими качества, част от които сега ще ви изброя (да изброя всички, ми е невъзможно), но най-напред ще обясня наименованието му.

Аз считам, че растенията получават наименованията си по различни начини. Едни вземат името на оня, който ги е открил, изучил, разпространил, садил, въвел в употреба и оползотворил — така например меркуриал произхожда от Меркурий, панацея от Панацея, дъщеря на Ескулап, артемизия от Артемида, тоест от Диана, евпаторий от цар Евпатор, телефий от Телеф, евфорбий от Евфорб, лекар на цар Юба, климен от Климен, алкивиадий от Алкивиад, гентиана от Гентий, цар на Илирия. И толкова високо се е ценяло някога това право да дадеш името си на откритото от теб растение, че подобно на спора между Нептун и Палада на чие име да бъде наименувана земята, открита от двама и която оттогава започнала да се нарича Атиняни от Атина, тоест от Минерва, така точно и скитският цар Линкей предателски убил младия Триптолем, изпратен от Церера да покаже на хората още никому неизвестната дотогава пшеница — убил го, за да й даде своето име и си присвои честта и безсмъртната слава на откривател на това толкова полезно и толкова необходимо за човешкия живот житно растение, за което предателство Церера превърнала Линкей в рис. Големи и продължителни войни избухнали някога между кападокийските царе само за това по името на кого от тях да се нарече някакво растение, което впоследствие поради възникналите по повод на него войни било наименувано полемония, тоест войнствено.

Други растения са запазили името на местността, от която са привнесени: индийските ябълки — това са лимони от Мидия, където именно били открити; пуническите ябълки — това са нарове, донесени от Пуническата земя, тоест от Картаген; лигустик — това е сенникоцветното растение, донесено от Лигурия, на генуезкото крайбрежие; рабарб, наречено според Амиен така по името на реката Ра; за примери могат да послужат също така сантоникът (гръцко сено), кестените, прасковите, хвойната, стехадът, получил името си от моите Хиерски острови[2], които в отдавна миналите времена са се наричали Стехади, келтският нар и т.н.

Други са получили наименование по контраст и противоречие; така например абсинт — по контраст с пинтий, тъй като това е отвратително на вкус питие; холостеон ще рече вкостенен, а в целия растителен свят няма по-крехка и по-нежна трева от нея.

Други се именуват според свойствата и въздействието си, като аристолохията, помагаща при раждане; лишея, лекуващ болести със същото название; слеза, който действува омекотяващо; калитрикум, способствуващ за растежа на косата; алисум, ефемерум, подбел, настурциум или кресон, буника и т.н.

Други получават название според особените си качества: такъв е хелиотропът, тоест слънчогледът — когато слънцето изгрява, той се разтваря; когато възлиза нагоре, и той се изправя; когато тръгне към залез — отпуща главица, когато залезе — затваря цвета си; такъв е и адиантумът, тоест папратта, тъй като, макар и да расте по влажни места, не е способен да задържи влагата даже и когато дълго престои във вода; такива са хиеракията, ерингията и т.н.

Други носят имена на мъже и жени, които били превърнати в тях, например дафиновото дърво — от Дафне; мирта — от Мирсин; питис — от Пития; кинар, тоест ангинар; нарцис, шафран, смилак и т.н.

Други получават имена по аналогия, например: хипурид (хвощ), от това, че наподобява конска опашка; алопекур, наподобяващ лисича опашка; псилий — бълха; делфиниум — делфин; буглос — говежди език; ирис, със своята многоцветност — дъга; миозота — мише ухо; корнопус — вранино краче и т.н.

Наименованията на растенията на свой ред са способствували за възникване на някои фамилни имена: така Фабий е произлязъл от боб, Пизон — от грах, Лентул — от леща, Цицерон — от нахут.

По силата на една по-поетическа аналогия ние казваме венерин пъп, венерини коси, венерин кюп, юпитерова брада, юпитерово око, марсова кръв, меркуриеви пръсти (или хермодактил) и т.н.

Други дължат наименованията си на своите форми, като например: трилистник (детелина), притежаващ три листа, пентафилон — пет листа, серпилум, пълзящ по земята, хелксин, петасит и миробалан, който арабите именуват беен, тъй като прилича на жълъд и спада към маслодайните растения.

[1] Други… правят това, с което… са запълвали свободното си време трите парки… славната Цирцея и… Пенелопа — тоест предат или тъкат. ↑

[2] … моите Хиерски острови… — Първите издания на Книга трета били озаглавени: „Съчинение на Франсоа Рабле, доктор по медицина, монах от Хиерските острови“. ↑

Глава LI
Защо това растение се нарича пантагрюелион и няколко думи за необикновените му свойства

Поради тези именно причини (с изключение на митологическата, защото богу не е угодно да вплитаме легенди в тази толкова правдива история) упоменатото растение се нарича пантагрюелион, тъй като го откри Пантагрюел — и откри не самото растение, а неговото особено употребление, което го прави за разбойниците още по-отвратително и омразно, още по-вредно и пагубно, отколкото молецът и кускужата за лена, тръстиката за папратта, хвощът за косачите, паразитното растение зяпка за нахута, овесът за ечемика, секуридакът за лещата, антраниумът за бобовите растения, плевелите за пшеницата, бръшлянът за стените, водната лилия, или nympha heraclia, за разгулните монаси, тоягата и брезовите сопи за наварските ученици, зелето за лозата, чесънът за магнита[1], лукът за окото, папратовите семена за бременната жена, върбовото семе за шавливите монахини, сянката на тиса за спящите под него, аконитът за леопарди и вълци, мирисът на смоковницата за разярени бикове, бучинишът за малките патенца, калдъръмчето за зъбите и растителното масло за дърветата, защото, доколкото ни е известно, мнозина от разбойниците, на които се е случвало да се запознаят с пантагрюелиона, са завършили живота си високо и мигновено[2], като например тракийската царица Филиада, римския император Бонозий, жената на цар Латин Амата, Ифис, Автолика, Ликамб, Арахна, Федра, Леда, Ахей, цар Лидийски, и още мнозина, загинали не от друго, а само от това, че пантагрюелионът, по-зле от всякакви лоши ангини и смъртоносни възпаления, им запушил прохода, отдето излизат думички благатки и дето влизат залъци сладки.

Чували сме някои, в същия миг, когато Атропос прекъсва нишката на живота им, горко да се окайват и оплакват, че Пантагрюел ги стиска за гърлото, а то съвсем не е Пантагрюел — Пантагрюел никога не е бил палач: това е пантагрюелнонът, усукал се като примка около врата им. Следователно те употребяват думата „Пантагрюел“ неправилно и допущат солецизъм, ако, разбира се, не се касае за синекдоха, тоест ако не вземат изобретението за изобретател, както вземат Церера за хляб или Бакхус за вино. Кълна се в истината, скрита в бутилчицата, тая, дето се охлажда вън в чебъра, че благородният Пантагрюел хваща за гърлото само тези, които пренебрегват едно толкова важно свое задължение, каквото е утоляването на жаждата.

Още нещо — това растение е наречено пантагрюелион по сходство, тъй като, появявайки се на света, Пантагрюел бил точно толкова висок, колкото растението, за което ви говоря, така че да му се вземе мярката, не представлявало трудност, още повече, че се родил по време на жаждата, когато косят въпросната билка, а Икаровият[3] пес лае ли, лае срещу слънцето, превръща всичко живо в троглодити и ги напъжда в подземията и в мазетата.

И още нещо — тази билка била наречена пантагрюелион заради целебните си свойства и особености. Иначе не може и да бъде — защото, ако самият Пантагрюел представлява от себе си идея и образец на най-висша жизнерадост (надявам се, че никой от вас, пияници, не се съмнява в това), то и в пантагрюелиона забелязвам толкова животворни сили, толкова енергия, толкова съвършенство, толкова чудесни свойства, че ако тези негови качества бяха известни на времето, когато дърветата, както разказва пророкът[4], си избирали цар, за да ги владее и управлява, пантагрюелионът сигурно щеше да получи подавляващо мнозинство на гласовете.

Ще прибавя още, че ако даже произлизаше от Ориевия син Оксил и сестра му Хамадриада, пантагрюелионът със своите качества щеше да зарадва Оксил много повече, отколкото са го радвали неговите осем деца, толкова прославени от нашите митолози, съхранили имената им за вечни времена. Най-голямата му дъщеря бе наименувана Лоза, после следват Смоковница, Орех, Дъб, Оскруша, Трепетлика, Топола и накрая последният — Бряст, лекар, известен на времето си като голям хирург[5].

Аз няма да седна сега да ви разправям как неговият (на пантагрюелиона) сок, изстискан и нацеден в ухото убива всички паразити и въобще всяка гадина, която се осмели да влезе в него.

Ако вие налеете от този сок във ведро с вода, водата пред очите ви ще се пресече като мляко — толкова силно е неговото действие; така пресечената вода е полезна за конете, които страдат от колики и подувания.

Сварен във вода, коренът на пантагрюелиона омекчава сухожилията, прави по-еластични съединителните тъкани, лекува застарялата подагра и осакатяващия ревматизъм.

Ако искате бързо да излекувате изгорено от вряла вода или, все едно, от огън, не ви трябват никакви други церове и мазила, ами си накъсайте пресен пантагрюелион направо от полето и имайте грижата да го подменяте, когато видите, че е позасъхнал над раната.

Без пантагрюелиона всяка кухня би била безвкусна, всяка трапеза — непривлекателна, даже и когато е отрупана с всички лакомства, всяко ложе — лишено от сладост, даже и когато блести от злато, сребро, янтар, слонова кост и порфир.

Без него как ще превозват в мелницата зърното, как ще извозват брашното?

Без него как ще отнасят адвокатите в съда делата си? Как ще откарват гипса в работилницата? Как ще черпят без него вода от кладенците? Какво ще правят без него нотариуси, прошенописци, секретари и протоколисти? Та нали ще изчезнат без него и данъчни списъци, и лихвоносни книжа? Нали ще загине благородното изкуство на книгопечатането? От що ще правят джамлъците? Как ще бият камбаните? С него се обличат и изиаки[6], и пастофори — целият човешки род го търси и предпочита. Всички вълненоносни дървета в Китай, всички памукопроизводители на остров Тилос в Персийско море, арабската къна, лозите на Малта не са обличали толкова хора, колкото тази една-единствена трева. Пантагрюелионът по-добре от всяка кожа предпазва войската от студ и дъжд, брани театрите и амфитеатрите от жега, опасва горите и сечищата за радост на ловците, прониква във водата, и в морска, и в речна, за изгода на рибарите. Благодарение единствено на него са влезли в употребление различни видове ботушки, ботинки, шушони, гамаши, високи обувки, обикновени обувки, скарпинки, пантофи, чехли и др. Благодарение на него опъват лъкове и арбалети, благодарение на него приготовляват прашки. И тъй като е чудотворно растение като върбинката, почитана от мани и лемури, без него телата на мъртвите не се стопяват в земята.

Ще ви кажа и нещо повече: с помощта на това растение невидимите неща стават видими, уловими, можеш да ги хванеш, да ги задържиш и заключиш като в затвор; а огромните и тежки воденични камъни започват да се обръщат леко за явна изгода на човешкия род. И аз се чудя как древните философи в продължение на толкова векове не са се досетили за такова едно откритие от неоценима полза за хората и особено за отрудените мелничари, лишени в онова време от него.

С помощта на това растение, задържащо въздушните вълни, грамадните оркади[7], просторните таламеги[8], могъщите галиони, хилиандри и мириандри[9] вдигат котва и се движат по волята на кормчията.

Благодарение на това растение неизвестни нам народи, с които по силата на природните условия като че ли трябваше да бъдем вечно разделени и разединени, сега дохождат при нас и ние — при тях, което не е по силите даже на птиците, колкото и леки да са крилете им и голяма способността да порят въздуха, подарена им от самата природа. Тапробрана[10] видя Лапландия; Ява видя Рифейските планини; Фебол[11] ще види Телем; исландци и гренландци ще пият вода от Ефрат; благодарение на това растение Борей видя обиталището на Остер, Евр посети Зефир. Небесните сили, боговете, морски и земни — всички се ужасиха, когато видяха как с помощта на този благословен пантагрюелион арктическите народи пред очите на антарктическите преминаха Атлантическото море, превалиха двата тропика, заобиколиха горещия пояс, измериха целия Зодиак и пресякоха екватора, виждайки пред себе си на хоризонта двата полюса.

Ужасени, боговете на Олимп възкликнаха: „Благодарение действието и свойствата на своята трева Пантагрюел предизвика у нас такива тягостни размисли, каквито не са ни внушавали даже алоадите. Не след много той ще се ожени и от жена си ще има деца. Ние не сме в състояние да изменим съдбата му, тъй като тя е минала през ръцете и вретената на фаталните сестри, щерки на Необходимостта. Твърде възможно е децата му да открият друго растение с подобна сила и с негова помощ хората да се доберат до източниците на градушката, дъжда и мълнията, да полетят към Луната, да стъпят на територията на небесните светила и там да се установят, едни — на Златния орел, други — на Овена, трети — на Короната, четвърти — на Лирата, пети — на Лъва, да седнат на трапезата ни с нас, да се женят за наши богини и току-виж, станали самите те богове.“

Тогава боговете решили да се съберат на съвет и да обмислят как да предотвратят това.

[1] … чесънът за магнита… — По уверенията на Плутарх магнитът, натрит с чесън, губи магнитните си свойства. ↑

[2] … са завършили живота си високо и мигновено… — тоест на бесилка. ↑

[3] Икаровият пес — съзвездието Голямата мечка. ↑

[4] … както разказва пророкът… — тоест пророк Самуил или цар Езекия. ↑

[5] … Бряст, лекар, известен на времето си като голям хирург. — Кората на бряста се считала като отлично средство за заздравяване на рани. ↑

[6] Изиаки — жреци на богинята Изида. ↑

[7] Оркади — товарни кораби (гр.). ↑

[8] Таламеги — големи кораби (гр.). ↑

[9] Хилиандри и мириандри — кораби с екипаж до 1000 и 10 000 човека (гр.). ↑

[10] Тапробрана — древно название на остров Цейлон. ↑

[11] Фебол — остров в Арабския залив. ↑

Глава LII
Защо една от разновидностите на пантагрюелиона не изгаря в огъня

Всичко, което ви разказах за пантагрюелиона, е необикновено и удивително, две мнения по това няма; ако сте готови да повярвате в още едно божествено свойство на свещения пантагрюелион, аз ще ви разкажа и за него. Впрочем вярвате, или не — все ми е тая; за мен е достатъчно, че съм ви казал истината.

А истината аз ще ви я кажа. Но за да навлезете в нея, а тя е сложна и трудно достъпна, ще ви задам един въпрос: ако аз налея в тази бутилка-две чаши вино и чаша вода и хубаво ги разбъркам, вие как ще ги отделите? Как ще ги отделите така, че във виното да не се окаже капчица вода, нито във водата — капчица вино, при което и водата, и виното да запазят първоначалното си количество?

Или друго: ако вашите каруцари и моряци, докарвайки за нуждите ви такова и такова количество бурета, варели и бъчви гравско, орлеанско, бонско и мирвоско вино, пътем ги отворят и ги изпият наполовина, а после ги долеят с вода по примера на лимузинците, ония с хубавите налъми, дето пренасят аржантиоско и сенготиерско винце, как ще отделите водата? Как ще очистите виното? Зная, ще ми напомните за бръшляновата фунийка! Това и в книгите го пише, вярно е и е доказано чрез много проверки и опити. Така е… Но който не е слушал нищо за бръшляновата фунийка и никога не е виждал такава фунийка, ще мисли, че това е невъзможно. Да продължим нататък.

Да предположим, че ние с вас живеем във времето на Сула, Марий, Цезар и на други римски императори или във времето на древните друиди, които изгаряха труповете на мъртвите си родители и господари, и че вие желаете да погълнете пепелта на вашите жени и бащи, смесвайки я с някое хубаво бяло винце, както стори Артемизия с пепелта на съпруга си Мавзол, или да я съхраните в урна или в ковчежче, как ще отделите пепелта на мъртвеца от пепелта на кладата? Отговорете! Кълна се във вярата си, че ще бъдете крайно затруднени! Аз обаче съм готов да ви помогна и ви казвам: вземете шепица от божествения пантагрюелион, искам да кажа, само колкото ви трябва, за да покриете тялото на покойника, обвийте го възможно най-добре, завържете го и даже го зашийте в него, а после го хвърлете в най-силния и най-буйния огън. През пантагрюелиона огънят ще изгори и изпепели и тялото, и костите на мъртвеца, а самият пантагрюелион не само че не ще изгуби един-единствен атом в пепелта на кладата, а ще излезе от нея още по-хубав, по-бял и по-чист, отколкото когато сте го хвърлили в огъня. Затова му и казват азбестон. В Карпазия[1] и Диасиена[2] ще намерите колкото щете и много евтин.

Нечувано, удивително нещо! Огънят, който поглъща, опожарява и унищожава всичко, очиства и избелва само този карпазийски азбестон — пантагрюелиона. Ако не хващате вяра и като евреите и прочие неверници искате черно на бяло, тоест нагледни доказателства, моля, вземете сурово яйце и го обвийте в божествения пантагрюелион. Така обвито, поставете яйцето в колкото щете силен и буен огън. Оставете го там колкото щете. В края на краищата яйцето ще се свари, изпече и изгори, а свещеният пантагрюелион ще остане невредим и даже незагрят. За този опит вие ще изразходвате по-малко от петдесет хиляди бордоски екю, без една дванадесетинка пит[3].

Не ми сравнявайте пантагрюелиона със саламандъра — това ще бъде грешка. Признавам, че шепа подпалена слама го съживява и разхубавява. Но аз ви уверявам, че в голямата пещ той, както и всяка жива твар, се задушава и изгаря. Това ние знаем от опит — Гален отдавна го доказа и обоснова в кн. III De Temperamentis[4], а такова е мнението и на Диоскорид (кн. II).

Не се позовавайте на стипцата, ни на пирейската дървена кула, която Луций Сула не могъл да изгори, защото Архелай, заместник на цар Митридат, заповядал да я натрият със стипца.

Не го сравнявайте с дървото, което Александър Корнелий нарекъл еон и в което виждал сходство с обвития в имел дъб; според него дървото еон и във водата не потъва, и в огъня не изгаря, точно като имела на дъба, и от това именно дърво бил построен и съоръжен прочутият кораб „Арго“. Който иска, нека вярва, аз не отговарям. Не го сравнявайте и с това толкова чудодейно дърво, което расте в планините Бриансон и Амбрен и от чиито корени получаваме вкусната, гуглеста гъба, а от ствола — превъзходна смола, приравнявана от Гален с терпентина; по неговите нежни листа се събира чудесен мед — същинска небесна манна; макар смолисто и маслено, това дърво не изгаря в огъня. Гърци и латинци го наричат Larryx[5]; алпийците му казват мелез; антенориди и венецианци — ларег, отгдето произлиза названието на пиемонтската крепост — Ларингнум, заблудила Юлий Цезар, когато тръгнал на война срещу галите.

Юлий Цезар издал заповед всички жители и обитатели на Алпите и Пиемонт да отнесат муниции и храна в лагерите, разположени на военния път, по който се придвижвала неговата войска. На тази височайша заповед се подчинили всички с изключение на хората от крепостта Ларингнум, които, разчитайки на изгодното й местоположение, отказали да участвуват в контрибуцията. За да ги накаже за това неподчинение, императорът тръгнал с войската си право към крепостта. Пред нейната врата стърчала кула, построена от дебели борикови греди, наредени една върху друга като купчина дърва, и достатъчно висока, за да бъдат отблъснати нападателите с камъни и топори. Когато научил, че обсадените не разполагат с други защитни средства освен с камъни и топори и че могат да ги запращат не по-далеч от един хвърлей, Цезар заповядал на войниците си да оградят кулата със сухи вършини и да ги запалят. Заповедта тозчас била изпълнена. Вършините пламнали, избухнал страшен огън и обхванал цялата крепост. Римляните решили, че кулата ще изгори и че ще рухне пред очите им. Но когато вършината изгоряла и огънят утихнал, кулата се показала цяла-целеничка, без каквато и да било следа от изгаряне. Тогава Цезар наредил да изкопаят около крепостта ровове и окопи на такова разстояние, дето хвърлените камъни да не могат да достигнат, след което ларигнийци капитулирали. И от техните разкази Цезар научил за чудесните свойства на дървото, което не гори, не се възпламенява и не се овъглява.

За тия негови качества би следвало да го поставят редом с истинския пантагрюелион, толкова повече, че Пантагрюел заповяда да направят от това дърво всички рамки, всички врати, прозорци, водосточни тръби, улуци и облицовки на Телем. Нареди също така да облицоват с него носа, кърмата, кухнята, горната палуба, надлъжния проход и командната кула на своите големи караки[6], кораби, галери, галиони, бригантини, платноходки и други плавателни съдове в Талаското пристанище, но после стана ясно, че дървото ларикс, макар и много по-огнеупорно от останалите дървесинни видове, в края на краищата се разваля и разпада в огъня подобно на камък във варна пещ. Един-единствен пантагрюелионът не само че не се разваля в огъня, а се обновява и очиства. И така:

Индуси и араби престанете

със ваште абаноси и тамян,

треви от нас елате си вземете,

да видите какво е цвят ухан.

Когато те у вас добре поникнат,

сторете на небето свят поклон

я нека всички Франция обикнат,

където е роден пантагрюелион.

Край на книга трета за героичните дела и славослова на славния Пантагрюел

[1] Карпазия — град в Кипър. ↑

[2] Диасиена — град в Египет. ↑

[3] Пит — дребна медна монета, сечена в Поату. ↑

[4] „За темпераментите“ (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Лиственица (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Карак — голям кораб по португалски образец. ↑

Книга четвърта
За героичните дела и слова на славния Пантагрюел
Съчинение на метр Франсоа Рабле, доктор по медицина

До преславния княз и негово високопреподобие монсеньор Оде, кардинал Шатийонски

Вам е добре известно, княже преславни, колко знатни люде и до днес още постоянно ме умоляват, увещават и убеждават да продължа хрониките за Пантагрюел, като се позовават на това, че хора, изпаднали в униние, болни или загрижени и потиснати, четейки моята книга, прогонват тъгата, прекарват весело времето си, откриват в нея източник на радост и нова утеха. На това обикновено отговарям, че като я съчинявах за своя разтуха, аз не търсех ни похвали, ни слава. Онова, за което единствено мечтаех и към което се стремях, бе чрез моите писания да помогна малко на непознати на мен страдащи и болни, тъй както с радост оказвам помощ на нуждаещите се със своето медицинско изкуство и лекарски услуги.

Понякога аз подробно им разказвам как Хипократ в много книги и по-специално в книга шеста, озаглавена „За епидемиите“, рисува облика на лекаря — своя последовател, и как Соран Ефески[1], Орибазий[2], Гален, Али Абас[3] и други автори виждат във въображението си неговите движения, поглед, осанка, външност, похват, държание, благонравие, изражението на лицето, дрехите, брадата, косата, ръцете, устата, включително и ноктите, описани в тънкости, като че на лекаря предстои да играе в прочута комедия роля на влюбен или кандидат за женитба или да влиза в двубой с могъщ противник. И наистина, Хипократ основателно сравнява лекарската практика с битка и с фарс, изпълняван от три лица: болния, лекаря и болестта.

Когато четох тази книга, аз си спомних какво бе казала Юлия на своя баща Октавиан Август. Веднъж тя се появила пред него в пищни одежди, дръзки и безсрамни, с които извикала възмущението му, макар той да не й казал нито дума. На другия ден тя захвърлила пищните одежди и се облякла скромно, както в онова време подобавало на целомъдрените римлянки. Така облечена, тя отново се представила на баща си. Не дал израз на неудоволствието си предишния ден, когато тя му се показала в неблагопристойни одежди, сега бащата не могъл да скрие доволството си, като я видял така преобразена, и й казал: „О, колко по-прилична и по-похвална е тази дреха за дъщерята на Августа!“ Опомняйки се бързо, тя отвърнала: „Днес се облякох, за да задоволя баща си, вчера — за да се понравя на съпруга си.“

Така и лекарят, приветливо усмихнат и пременен и особено когато е надянал някогашната разкошна мантия с четири ръкава, наричана според Йоан Александрийски, глава шеста на „Епидемиите“, philonium, би могъл да отговори на ония, които намират облеклото му за странно: „Облякъл съм се така не от суета и тщеславие, а за да се понравя на болния, когото навестявам, тъй като бих желал във всяко отношение да му бъда приятен, с нищо да не го отегчавам и с нищо да не му досаждам.“

Нещо повече. В един пасаж от горепосочената книга на дълбокоуважавания Хипократ четем: „Ние не спорим и не се стремим да разберем дали тъжната, мрачна, неприветлива, катоновска[4], неприятна, недоволна, сурова и всякога намусена физиономия на лекаря натъжава болния и дали лекар с весело, ведро, приветливо, открито и приятно лице радва болния. Всичко туй е доказано и безспорно. Въпросът е в това — зависят ли тъгата и радостта от възприятията на болния, който следи изражението на лицето на своя лекар и по него иска да узнае изхода от болестта: защото радостното изражение предвещава щастлив и желан изход, докато мрачното предвещава мрачен и трагичен изход; или зависят от това какви токове се предават от лекаря на болния: чисти или нечисти, въздушни или земни, весели или меланхолични.“ Към това второ мнение се придържат Платон и Авероес.

Гореупоменатите автори обръщат особено внимание на лекаря върху разговорите, събеседванията, изказванията и думите, които той разменя с болните, подирили неговата помощ. Всички тези разговори трябва да бъдат към една цел направлявани и към една цел устремявани: да радват болния, без да гневят бога, и ни най-малко да не го натъжават. Херофил например остро осъжда лекаря Калианакс за това, че когато някакъв пациент го запитал: „Ще умра ли?“, безочливо му отвърнал:

Патрокъл също от смъртта бе победен,

а бе от тебе по-велик и съвършен.[5]

На друг болен, пожелал да се осведоми за хода на болестта си и подобно на благородния Патлен запитал:

Цветът на моята урина, докторе,

дали не ми вещае смърт? —

той безразсъдно отвърнал: „Бих казал не, ако бе роден от Латона, майка на две хубави деца — Феб и Диана.“ Също така и Гален (в lib. IV, Comment. in VI, Epidemi.[285] решително порицава Квинт, своя наставник в медицината, за това, че на някакъв болен римлянин, човек почтен, позволил си да му каже: „Вие, докторе, добре сте си хапнали и пийнали — дъхът ви мирише на вино“, грубо отвърнал: „А твоят мирише на треска. Коя миризма е по-приятна — на треската или на виното?“

Но клеветите, които някои канибали, мизантропи и агеласти[286] разпространяваха срещу мен, бяха толкова оскърбителни и нагли, че аз изгубих търпение и реших да не напиша повече нито дума. Едно от най-малко тежките обвинения, които те отправиха към мен, се свеждаше до това, че книгите ми били изпълнени с всякаква ерес (впрочем те не можаха да посочат ни един пример в потвърждение на тази лъжа). Виж, шеги безобидни и за бога, и за царя в тях наистина има — те са единствен сюжет и единствена тема на тези книги. Но тук няма извращения на мисълта, освен ако, противно на здравия смисъл и общоприетия език, не ми припишат неща, за които не бих помислил даже под страх хиляди пъти да умра: това е все едно, когато някой под хляб разбира камък, под риба — змия, под яйце — скорпион. Понякога съм ви се оплаквал и ви заявявам откровено, че когато сам бих счел себе си за не истински християнин, а за такъв, какъвто те ме представят в своите среди, и когато в своя живот, писания, думи и даже в мислите си открия макар и искрица ерес, те не ще попаднат така безсрамно в мрежите на духа на клеветите, сиреч на Διάβολος-а[287], който с тяхна помощ ме тласка към такова престъпление, и тогава сам аз по примера на Феникс ще събера съчки и ще запаля огън, за да изгоря в него.

В отговор на това вие ми казахте, че покойният крал Франсоа, царство му небесно, бил известен за тези клевети и че изслушвайки с внимание моите книги (казвам моите, защото от злоба ми приписаха някои чужди и нечестиви), които ясно и отчетливо му прочел най-сведущият и най-добросъвестният четец в цялото кралство, не намерил в тях нищо осъдително и остро възнегодувал срещу някакъв злоезичник, който съзирал в мен чудовищен еретик само на това основание, че по недоглеждане и от небрежност книгоиздателите поставили едно Н вместо М.

Тогава неговият син, тъй добрият, тъй добродетелният и тъй благословеният наш крал Анри (господ да ни го поживи), ви посъветва и ви предостави изключителното право да бъдете дълги години мой защитник срещу клеветниците. Тази добра вест ваше преподобие ми я съобщи отново в Париж, а после и когато посетихте монсеньор кардинал Дю Беле, който, за да се съвземе след дълго и мъчително боледуване, се беше оттеглил в Сен-Мор — място или по-вярно и по-точно казано, райско кътче за изцеление, отдих, спокойствие, наслади и всички благопристойни удоволствия на селския живот.

Ето защо сега, монсеньор, надмогвайки всякакъв свян, аз давам простор на перото си, като се лаская от надеждата, че чрез вашата благосклонност вие ще бъдете за мен втори Херкулес Галски, просветен, благоразумен и красноречив, втори Alexicaeos[288] — добродетелен, могъщ и властен; аз наистина мога да кажа за вас онова, което мъдрият цар Соломон е казал в Ecclesiastici, 45, за великия пророк и вожд израелски Мойсей: човек богобоязлив и боголюбив, приятен на всички люде, обичан от бога и от хората, човек, чиято памет е благата. Бог го сподоби със сила, равна на тази на храбреците, и го възвеличи за страх на враговете. За него той извърши дела предивни и страховити; прослави се пред очите на царе; чрез него възвести на народа волята си и чрез него му показа светлината си. Той го просветли и избра между верните и добрите. И поиска чрез него да бъде чут гласът му и да бъде възвестен на тънещите в неведение законът на спасителното знание.

Освен това, ако срещна хора, одобряващи моите весели разкази, обещавам ви, че ще ги закълна да възхваляват не друг, а само вас, на вас единствено да благодарят и да молят бога да запази и възвиси вашето величие, а на мен да признае като достойнство само безпрекословното послушание и смиреното подчинение на вашите мъдри разпореждания. Защото чрез своите благородни поощрения вие наистина ми дадохте и сила, и вдъхновение, а без вас аз бих изпаднал в униние и би секнал изворът на моите живителни токове. Благодатта божия да бъде всякога над вас!

Ваш смирен и покорен слуга

Франсоа Рабле, лекар

Писано в Париж на 28 януари 1552 година.

[1] Соран Ефески — лекар, практикувал в Александрия и Рим през II в. ↑

[2] Орибазий от Пергам (326–403) — лекар, приятел на император Юлиан Отстъпник. ↑

[3] Али Абас — персийски лекар (X в.). ↑

[4] … катоновска… физиономия… — тоест сурова като у Катон Стари. ↑

[5] … а бе от тебе по-велик и съвършен. — така говори Ахил на Ликаон, молещ го за пощада („Илиада“). ↑

[285] Коментарии към VI [книга] „Епидемии“, кн. IV (лат.). — Б.пр. ↑

[286] Агеласти — хора намусени, несмеещи се (гр.). ↑

[287] Дявол — старото значение на гръцката дума „диаболос“ — клеветник. ↑

[288] Отблъскващ злото, защитник от беди (гр.) — едно от прозвищата на Херкулес. — Б.пр. ↑

Предисловие на автора, метр Франсоа Рабле, към Книга четвърта за героическите дела и слова на славния Пантагрюел

Към благосклонните читатели

Добри хора, господ да ви пази и помилва! Но къде сте? Аз не ви виждам. Почакайте да си взема очилата! А-а! Слава богу! Сега вече ви виждам. Е, доколкото разбирам, хубаво сте се насвяткали! Но аз не ви се сърдя за това. Намерили сте непогрешим лек срещу мъчителната жажда. Ето едно полезно дело. Радвате ли се на добро здраве вие самите, вашите жени, деца, роднини и близки? Е, щом е тъй, добре е, това ме радва. Слава на добрия бог, слава на господа бога вовеки веков и ако такава е светата му воля, да ви поживи за дълги години!

А аз, с божията милост, съм пред вас и ви засвидетелствам моите почитания. Благодарение на малка доза пантагрюелизъм (разбирайте под това жизнерадост и безразличие към ударите на съдбата) аз съм здрав и весел и готов да пия, ако пожелаете. А няма ли да ме попитате защо, мили хора? Ето ви моя отговор — изчерпателен и ясен: такава е волята на всемилостивия и всемогъщ бог, в когото вярвам, комуто съм покорен и чието пресвято слово, сиреч Евангелието, тача, а в него (глава IV от Лука) с горчив сарказъм и язвителна ирония се казва на лекаря, пренебрегващ собственото си здраве: „Лекарю, изцели самия себе си!“

Клавдий Гален поддържал здравето си не от особена почит към него, макар да зачитал Свещеното писание и да познавал и посещавал благочестивите на времето си християни, както показват lib. II, De usu partium, lib. II, De differentiis pulsuum, cap. III, et ibidem, lib. III, cap. II, et lib. De rerum affectibus[287] (книга, за която се предполага, че принадлежи на Гален), а от страх да не се изложи на груби и жлъчни насмешки като тези:

Ίατρος αλλων αυτος ελκεσι βρύων.

Уж лекар е от болест да ни брани,

пък той самият целият е в рани.

И тъй, той се хвали и изтъква като своя заслуга това, че от двайсет и осем годишната си възраст до дълбока старост се радвал на отлично здраве, ако не се считат няколко краткотрайни трески, макар че по природа не се отличавал с особена издръжливост, а и стомахът му не бил в ред. „Наистина, казва Гален в кн.V De sanit. tuenda[288], трудно е да се допусне, че лекар, немарлив към собственото си здраве, ще бъде внимателен към здравето на другите.“

Лекарят Асклепиад отива по-далеч в хвалбите си: той казва, че бил сключил договор с богинята Фортуна да не стане знаменит лекар, ако заболее макар и веднъж от първите дни на своята практика до дълбока старост, до каквато доживял невредим и силен и така възтържествувал над Фортуна. Ала и той умрял, макар и неболедувал дотогава, умрял, и то внезапно, когато по невнимание паднал от разклатените и прогнили стъпала на някаква стълба.

Ако за беда здравето избяга от ваши превъзходителства било горе, било долу, отзад, отпред, вдясно, вляво, вътре, вън, близо или далеч от вашето местонахождение, вие тозчас с божията помощ можете да го намерите. И ако за щастие го намерите, мигом го уловете, подчинете го, закрепостете го и го овладейте. Законите ви разрешават това, кралят не се противопоставя, а и аз ви съветвам да го сторите. Досущ както древните законодатели позволяваха на господаря да закрепости отново своя избягал роб, където и да го намери. Боже милосърдни, и вие, добри ми люде! Не е ли отбелязано и доказано чрез старите обичаи на толкова благородното, толкова древното, толкова прекрасното, толкова цветущото и толкова богатото френско кралство, че мъртвият тегли живия? Проверете какво е казал неотдавна по този въпрос добрият, просветен, мъдър, във висша степен човеколюбив, благодушен и справедлив Андре Тирако, съветник на великия и непобедим крал Анри II, в страшното съдилище на Парижкия парламент. Здравето — това е нашият живот, мъдро е казал Арифрон Сикионски[289]. Без здраве животът не е живот, не е живот жив: αβιοσ βίοσ, βίοσ αβίωτοσ. Без здраве животът е тлеене, подобие на смъртта. И тъй, вие, които сте лишени от здраве или с други думи, които сте мъртви, хванете живия, хванете живота, сиреч здравето.

Аз се надявам, че бог ще чуе молитвите ви, виждайки с каква дълбока вяра се обръщате към него, и ще изпълни желанието ви, още повече, че то е скромно. Древните мъдреци наричат умереността златна, тоест драгоценна, похвалявана от всички, навсякъде еднакво приятна. Прелистете светата Библия и ще видите, че молитвите на ония, които просят божията благодат със смирение, никога не са отхвърлени. За пример мога да ви посоча невръстния Закхей (мюзафите от Сент-И, близо до Орлеан, го наричат Силвен и се хвалят, че притежават мощите му). Закхей изгарял от едно-единствено желание — да види благословения наш Спасител при влизането му в Ерусалим. Желание скромно — то би могло да се появи у всекиго. Ала той бил твърде малък и когато потънал в тълпата, не успял да види нищо. Напрягало сили детето, надничало оттук-оттам, докато най-после се покатерило на една смоковница. Всеблагият господ отгатнал искреността и умереността на желанието му. Той се открил за неговия взор и му предоставил възможност не само да го види, но и да го чуе, като посетил дома му и благословил семейството му.

Един от синовете на някакъв израелски пророк цепел дърва близо до Йордан и се случило така, че желязното острие на секирата се изплъзнало от дръжката (както се разказва в „Четвърта книга Царства“, гл. VI) и паднало в реката. Той се помолил на бога да му върне секирата, което желание е скромно. И ето че с дълбока вяра и упование махнал не, а замахнал с ръка, както вие вярно го четете, и хвърлил във водата дръжката на секирата. Тозчас станали едновременно две чудеса: желязното острие изплувало от дъното на реката и се наместило в дръжката. Ако момъкът беше пожелал да се възнесе на небесата на огнена колесница като Илия, ако бе поискал да се умножи потомството му като потомството на Авраам или да забогатее като Йов, да стане силен като Самсон, хубав като Авесалом, щеше ли да получи всичко това? Ето къде е въпросът.

По повод на умерените желания относно секирите (моля, сторете знак, когато ви се допие) ще ви разкажа една от басните на мъдрия Езоп Френски, сиреч Фригийски и Троянски, както твърди Максим Плануд. Благородните французи произлизат от този именно народ[290], според най-достойните за доверие хронисти. Елиан уверява, че Езоп бил тракиец, а Агатий[291] и Херодот се кълнат, че произхожда от Самос. И така да е — все ми е едно.

Живял в онова време някакъв си дървар от Граво, на име Кулятрис, който в сиромашията си едва свързвал двата края. Не щеш ли, станало така, че Кулятрис загубил секирата си. И кой бил натъжен и огорчен, кой, ако не самият той, щом от секирката зависело благосъстоянието, пък и целият му живот, и благодарение на нея се ползвал с почитта и уважението на всички богати дървари. Без секира човекът щял да пукне от глад. И ако само шест дни по-късно смъртта го беше срещнала без секира, тя щеше да го покоси с косата си и да го оплеви от този свят.

Измъчван от такива мисли, той паднал на колене, вдигнал очи към небето, прострял ръце към него, разперил пръсти и започнал да вика, да умолява, да настоява, да призовава Юпитер с хубави, подбрани думи (както знаете, не друго, а нуждата е породила красноречието) и след всяка молитва неуморно и високо повтарял: „Секирата ми! Секирата ми! О, Юпитер, нищо не искам, само секирата си или пари да си купя друга! Уви! Клетата ми секирка!“ Юпитер в това време се съвещавал по някакви спешни въпроси и тъкмо в тази минута старата Кибела или, ако предпочитате, младият и хубав Феб излагал своето мнение. Гръмките заклинания на Кулятрис за голям ужас на боговете, събрани на съвещание, достигнали до слуха им.

— Кой там долу, дявол го взел, се е разкрещял така ужасно? — запитал Юпитер. — Кълна се в Стикс, че през цялото време сме били заети, а и сега сме заети с разрешаване на сложни и важни въпроси. Ние прекратихме спора между Престан, царя персийски, и султан Сюлейман, император константинополски. Потушихме враждата между татари и московци. Удовлетворихме молбата на мароканския шериф[292] и с това изпълнихме желанието на Голгот Райс[293]. Разгледахме положението в Парма, както и в Магдебург, Мирандола и Африка (така смъртните назовават този град на Средиземно море, който ние наричаме Афродисий). Триполи премина в други ръце, защото бе зле охраняван. Неговата участ е предрешена. Гасконците отказват да се върнат и настояват да им бъдат предадени камбаните[294]. Този край е обитаван от саксонци, ханзейци, остготи и германци, народ, някога непобедим, ала днес aberkeids[295] и подчинен от съсипано от болести човече[296]. Те се обръщат към нас за отмъщение, за помощ и възстановяване на автономията и на някогашната им свобода. А какво да правим с Пиер Рамус и Пиер Галан[297], които с помощта на своите слуги, поддръжници и съмишленици обръщат с главата надолу цялата Парижка академия? Аз съвсем съм се объркал и просто не зная коя страна да взема. И двамата ми се струват посвоему добри байновци и веселяци. Единият от тях има екю с изображение на слънцето, искам да кажа, звонкови и скокливи, а другият би искал да ги има. Единият притежава някакви знания, но и другият не пасе трева. Единият обича почтените хора, другият е обичан от тях. Единият е хитра и лукава лисица, другият дявол знае какво пише и говори за древните философи и оратори и лае срещу тях като зъл пес. Какво ще речеш на това ти, дърто магаре Приапе? Аз много пъти съм се убеждавал, че твоите съвети и съждения са мъдри и справедливи et habet tua mentula mentem.

— Царю Юпитер — отвърнал Приап, като смъкнал качулката си и изправил уверено червендалестото си лице, — тъй като вие сравнявате единия с куче, което лае, а другия — с хитра лисица, аз съм на мнение, без повече да се гневите и тревожите, да сторите онова, което някога сторихте с кучето и лисицата.

— Какво? Кога? — запитал Юпитер. — Кои бяха те? Къде стана това?

— Ех, каква памет имам аз! — възкликнал Приап. — За да отмъсти на тиванците, достопочтеният, червенобузест отец Бакхус, когото виждате тук, беше измайсторил вълшебна лисица и как ли не вреди и не пакости тази хитруша, но животните нито я гонеха, нито я ловяха. А благородният Вулкан направи куче от монезийска мед[298] и с диханието си му вдъхна живот. И той го даде на вас; вие от своя страна го дадохте на вашата любимка — Европа. А тя го даде на Минос, Минос — на Прокрида и накрая Прокрида го даде на Кефал. Кучето също беше вълшебно, така че можеше подобно на днешните адвокати да лови всички животни, които срещаше, и нищо не се изплъзваше от зъбите му. Случи се така, че лисицата и кучето се срещнаха. И какво стана? Кучето, по предопределение на съдбата, трябваше да улови лисицата. Лисицата, по предопределение на своята съдба, не трябваше да бъде уловена. Случаят бе предоставен на вниманието на вашия съвет. Вие заявихте, че не желаете да се противопоставяте на съдбата. Съдбите на двете животни бяха противоречиви. А истинско разрешение на тези две неразрешими по същество противоречия не можеше да се намери и осъществи. Вие се изпотихте от изтощение. От потта ви, която потече неудържимо, на земята поникнаха зелки. Цялото това благородно събрание, безсилно да вземе ясно и категорично решение, отведнъж почувства невероятна жажда и ето как на това съвещание бяха изпити повече от седемдесет и осем буренца нектар. В края на краищата, приемайки моето предложение, вие превърнахте и кучето, и лисицата в камъни и веднага дойдохте на себе си. Целият велик Олимп в същия миг заяви, че мъчителната жажда е престанала да го мъчи. Това се случи в годината на скапаните яйчица, близо до Тевмес, между Тива и Халкида.

Като имам предвид този пример, предлагам и в днешния случай да постъпите така. Такава метаморфоза не е нова. И двамата носят името Пиер. И тъй като според лимузинската пословица три камъка правят огнище, вие ще ги прибавите към метр Крайъгълния Пиер[299], когото преди време превърнахте в камък по същата причина. Заповядайте да поставят тези три мъртви камъка във форма на равностранен триъгълник в голямата Парижка катедрала или в средата на черковното преддверие; нека те да гасят с носа си, както в играта на фукс, запалените светилници, факлите, големите и малките свещи, а то приживе малко ли тези злосторници раздухваха огъня на раздора, омразата и отровните секти и разгаряха ежби сред безделниците школници? Вкаменени, тези жалки, долни себелюбци навеки ще напомнят, че по ваше желание са били по-скоро презрени, нежели осъдени. Аз свърших.

— Вие ги покровителствате, доколкото разбирам, драги ми господин Приап — казал Юпитер. — И далеч не към всички сте така благосклонен. Щом те толкова желаят да увековечат и паметта, и името си, разбира се, че за тях би било по-добре да бъдат превърнати в мрамор и камък, отколкото в прах и гнилота. Погледнете там далече, към Тиренското море и земите около Апенините! Какви трагедии се разиграват по вина на някои пастофори! Тези смутове ще продължат да се разпалват като лимузинска пещ и после ще утихнат, ала не така скоро. Развлечения за нас там ще се намерят доволно много. Но бедата е в това, че нашият запас от мълнии е понамалял от времето, когато вие, достойни мои колеги, за да се забавлявате, със специално мое разрешение ги сипехте без мяра върху нова Антиохия. Следвайки вашия пример, славните рицари, които се заеха да отбраняват крепостта Денденароа, изчерпаха мунициите си в стрелба по врабците; а после, в критическия момент, нямайки с що да се защитават, отстъпиха крепостта и се предадоха на врага тъкмо когато този враг, обезсилен и отчаян, се готвеше да вдигне обсадата и мислеше само как да се измъкне. Разпоредете се, сине мой Вулкан, събудете вашите спящи циклопи — Астерой, Брант, Аргус, Полифем, Стероп и Пиракмон, възложете им работа и им дайте хубаво да си посръбнат. За бомбардировачи винцето не бива да се жали. А сега да се заемем с този кресльо — там долу. Меркурий, разберете кой е и какво иска!

Меркурий надзърнал от небесната вратица, през която се чувало какво се говори на земята и която много напомняла корабен люк (Икароменип пък казва, че приличала на кладенчов отвор), видял Кулятрис, разбрал, че иска изгубената си секира, и доложил за това на съвета.

— Само туй липсваше! — извикал Юпитер. — Нямаме си друга работа, та с изгубени секири ще се занимаваме! И все пак трябва да му я върнем. Така е предопределено в книгата на съдбата, разбирате ли, все едно, че струва колкото Миланското херцогство[300]. Всъщност за дърваря секирата е това, което е кралството за краля. Хайде, търсете секирата и повече никакви приказки!

А сега да разгледаме спора между ландеруското духовенство и къртичарите. Докъде бяхме стигнали?

Приап, който в това време се греел в ъгъла до огнището, изслушал донесението на Меркурий, а после чинно и благопристойно казал:

— Царю Юпитер, още навремето, когато по ваша заповед и благоволение бях пазач на земните градини, разбрах, че думата „секира“ е двусмислена и че означава много неща: на първо място — сечиво за отсичане и цепене на дърва. Означава също така (означавала е поне в миналото) сочна мадама, дето честичко я свалят; разбрах също, че всяко момче нарича своята изгора секирка. И наистина, те така смело и дръзко замахват в полите им с този инструмент (тук Приап показал дългото си девет педи топорище), че момичетата скоро се отърсват напълно от страха си, който е присъщ на женския пол. И ето как полите, които после нищо не задържа, се свличат направо в петите. И аз си спомням (защото кратуната ми, искам да кажа, паметта ми, е добра и доволно богата, за да изпълни догоре цял кюп за масло), че веднъж в Тубилустрия, на майските празненства в чест на добрия наш Вулкан, чух как, забавлявайки се в хубава градинка, Жокен де Пре, Окегем, Обрехт, Агрикола, Брюмел, Камлен, Вигорис, Дьо ла Фаж, Брюйер, Приори, Сеген дьо ла Рю, Миди, Молю, Мутон, Гаскон, Луазе, Компер, Пене, Фьовен, Рузе, Ришафор, Русо, Консей, Констанцо Феста и Жак Беркем сладко си пееха:

Когато пожела Тибо да спи

със новата си булка непозната,

той взе секира и я закрепи

поставена наблизо до кревата.

— О, мили мой, защо — му каза тя, —

ти е потрябвала сега секира?

— Да те сваля по-лесно в любовта

и да намеря туй, което диря!

— Когато Жан при мен е през нощта,

със задника си само ме подпира.

Девет Олимпиади и една високосна година по-късно (о, каква кратуна! — разбира се, че искам да кажа — каква памет, но ето на, често бъркам и смесвам тези две думи) аз чух как Адриан Вилар, Гомбер, Жанкен, Аркадел, Клоден, Сертон, Манишкур, Оксер, Вилие, Сандрен, Сойе, Еден, Моралес, Пасро, Май, Майар, Жакотен, Йортьор, Вердело, Карпантра, Леритие, Кадеак, Дубле, Вермон, Бутелие, Люпи, Пание, Мийе, Дю Мулен, Алер, Маро, Мортен, Жандр и други весели музиканти, събрани в някаква градинка под дебела сянка и обградени със същинска стена от бутилки, пушени свински бутчета, млини, баници, пъдпъдъци и женички, премило си пееха:

Секирата без дръжка — тъй твърдят,

не струва даже шепа плява,

но двете заедно щом се вклинят,

тогава вече работата става.

Сега остава да разберем какъв вид секира иска този кресльо, Кулятрис.

При тези думи всички достопочтени богове и богини прихнали да се смеят. Даже куцият Вулкан, за да се понрави на своята мила, три-четири пъти ловко подскочил.

— Така, така — казал Юпитер на Меркурий, — спуснете се веднага долу и подхвърлете в нозете на Кулятрис три секири — неговата, друга от чисто злато и трета от чисто сребро, — всички еднакво големи. Предложете му ги по избор и ако той предпочете своята, дайте му и другите две. Вземе ли не своята, а друга, отсечете му главата с неговата секира. И оттук нататък така да постъпвате с всички, които изгубят секирите си.

Казал това Юпитер, а после тръснал глава като маймуна, която гълта хапчета, и направил такава страшна гримаса, че целият велик Олимп потреперал.

Меркурий, както бил, с черна островръха шапчица, с шлем, с криле на нозете и с жезъл, се спуснал през небесните вратца, зацепил простора, кацнал леко на земята, хвърлил в нозете на Кулятрис трите секири и казал:

— Спри най-после, стига си викал! Юпитер чу молбата ти. Виж коя от тези три секири е твоята и си я вземи.

Кулятрис посегнал към златната секира, огледал я оттук-оттам, намерил я за прекалено тежка и рекъл на Меркурий:

— Бога ми, тази не е моя. Не я искам.

Поогледал и сребърната и пак казал:

— И тази не е моя. Вземи си и нея.

После грабнал дървената секирка, вперил поглед в края на дръжката й, познал знака, който някога сам бил изрязал, и треперещ от радост като Лисана, налетяла на изгубени кокошки, ухилил се до уши и извикал:

— Да пукна, ако тази не е моята! Дайте ми я, пък аз към средата на май ще ви донеса голямо гърне, пълно догоре с хубави ягоди!

— Добри човече — казал Меркурий, — ето, вземи я, давам ти я! А затуй, че когато избираше секира, показа скромност и мярка в желанията си, давам ти, по волята на Юпитер, и другите две секири. Това е цяло богатство! Само гледай докрай да си останеш честен и хрисим.

Кулятрис вежливо поблагодарил на Меркурий, помолил го да предаде почитанията му и на великия Юпитер и завързал по примера на Мартин дьо Камбре своята секира отзад на кожения си пояс, а другите две, които били по-тежки, метнал на рамо. Така, горд като принц, той закрачил из родните места, смигвал весело на земляци и съседи и като Патлен подхвърлял: „Е, какво имам аз?“ На другия ден облякъл дълга бяла дреха, нарамил двете скъпоценни секири и се отправил към Шинон, град забележителен, благороден, старинен и даже пръв в света според преценката и уверенията на най-учените масорети. В Шинон заменил сребърната секира срещу новички тестони и други сребърни монети, а за златната му дали новички сальо, новички „дълговлакнести овни“, новички риди, новички руайо и още по-новички екю със слънце — с една дума, много пара, много нещо. Накупил си човекът имоти, плевни, чифлици, къщи, малки и големи имения, селски къщици, ливади, лозя, дъбрави, орни земи, пасбища, езера, мелници, градини, върбалаци, биволи, крави, овце, овни, кози, свини, прасенца, магарета, коне като хали, кокошки, петли качулати, пилета, патки, гъски, патици, юрдечки и всякакви други птици. И в късо време станал най-богатият човек в целия окръг, по-богат даже и от куция Молеврие[301].

Като научили за щастливата находка на Кулятрис, всички негодници и безделници от селото се изумили от почуда и съжалението и състраданието, което извиквал у тях някога бедният Кулятрис, отстъпили място на завист към големите му и неочаквани богатства. И те започнали да тичат от къща на къща, да подпитват де кого срещнат как, къде, кога, в кой час и по каква случайност е открил той това съкровище. Обяснили им, че го получил, когато загубил секирата си.

— Хм, хм! — казали те. — Значи, и ние ще забогатеем, ако загубим секирите си? Проста работа, пък и пари не струва. Мигар в наше време небе, звезди и планети правят богат всеки, който загуби секирата си? Хе-хе-хе! Ей богу, ще те загубим, секирке, и нека това не ти се зловиди!

И ето че, днес един, утре друг, всички изпозагубили секирите си. Тежко и горко на оня, който я запазил! Такъв човек не бил роден от достойна майка. С туй губене на секири в цялата околност повече не било отсечено и разцепено ни едно дръвце.

Баснята на Езоп казва по-нататък, че дребни царе-грабедворци изпродали ливади и мелници на Кулятрис, за да си накупят труфила и накити, тозчас заменили шпагите си със секири, а после ги и загубили, както правели селяните, за да спечелят планини от злато и сребро. Човек би ги взел по-скоро за бедни поклонници, които тук продават нещо, там вземат пари взаем, само и само да купят повече индулгенции от новоизбрания папа, а какви викове, колко молби, колко жалби, и всички отправени към Юпитер:

— Юпитер! Секирата ми, секирата ми! Къде е секирата ми? Къде е моята секира? Ах, ах! Ох, ох! Юпитер, секирке моя, секирке!

Въздухът в цялата околност кънтял от виковете и воплите на тези изгубвачи на секири.

Меркурий не закъснял да им донесе секири и всекиму предлагал освен неговата втора от злато и трета от сребро.

Всички избирали златната и изричайки благодарност към всемилостивия Юпитер, бързали да я грабнат. Ала в същия миг, когато, наведени и изгърбени, посягали да я вдигнат от земята, Меркурий, съгласно волята на Юпитер, им отсичал главата. Броят на отсечените глави отговарял точно на броя на изгубените секири. Та ето как стои работата. Ето как биват възнаграждавани ония, които и в желанията, и в избора си показват умереност.

Вземете пример от този дървар, вие, жалки селски голтаци, които казвате, че и за десет хиляди франка няма да се откажете от желанията си. И повече да не чувам от вас такива нагли думи: „Ех, дано господ ей сега ми изпрати сто седемдесет и осем милиона в злато! О, как бих се радвал!“ Гръм да ви порази! А какво да пожелаят тогава кралят, императорът, папата?

Вие от собствен опит виждате, че такива крайни желания ви носят шарка и краста и оставят кесията ви празна. Точно такова възмездие получили и ония двама нехранимайковци, полакомили се за лесен живот като всички парижани: единият от тях пожелал да има толкова новички екю с изображение на слънцето, колкото било изразходвано, продадено и купено в Париж от онова време, когато градът едва-едва бил основан, та чак до ден-днешен, и то непременно по най-високия курс за всичките тези години. Какво мислите вие, бил ли е с акъла си този хубостник? Или може би ще речете, че е ял кисели сливи, та го стегнала скомина? Другият пък пожелал да напълнят цялата „Парижка света Богородица“ — от пода до самия връх на свода — с остри игли, а той да има толкова екю със слънце, колкото могат да се поберат в торбите, ушити с всички, запомнете, с всички тези игли, докато те не се притъпят и не се изхабят.

Е, как мислите? Какво излязло от всичко това? Вечерта и на двамата краката се покрили с рани,

краста по ръцете,

изрив по лицето,

хрема във нослето,

задника им в циреи —

и всички те останаха със пръст в уста.

И така, бъдете умерени в желанията си и тази умереност ще ви възнагради; и ще ви възнагради дваж повече, ако се трудите и стараете. „Но — ще ми възразите вие — богу е еднакво лесно да ни даде и осемдесет и осем хиляди, и тринайсетата частица от стотинката. Нали е всемогъщ! За него каквото е милионът, таквоз е и оболът.“ Хм, хм, хм! Кой вас, бедни люде, ви е научил да разсъждавате и съдите така за могъществото на бога и за неговото предопределение? Тихо — шт, шт, шт! Смирете се пред свещения му лик и осъзнайте своето несъвършенство.

Ето на какво, скъпи подагреници, се основават моите надежди и аз твърдо вярвам, че ако бог поиска, ще ви даде здраве, но, моля, освен здраве засега не искайте нищо друго от него. Почакайте още малко, имайте още само половин унция търпение! Вие не гледайте генуезците, които от сутрин в кабинети и кантори обмислят, премислят и решават от кого или от кои да измъкнат този ден пари и кого да измамят, подведат, изхитрят и изиграят, а после плъзват из града и поздравявайки се един друг, казват: „Sanita et guadain, messer!“[302] Те, както виждате, не се задоволяват със здраве, а мечтаят за печалби, за богатствата на Гаден[303]. И честичко става така, че не получават ни едното, ни другото. А сега наздраве, поизкашляйте се хубавичко, сръбнете си за трима, наострете уши и вие ще чуете чудеса за доблестния и славен Пантагрюел.

[287] Книга II, „За предназначението на частите [на тялото]“ (лат.). — Б.пр. ↑

[288] „За опазване на здравето“ (лат.). — Б.пр. ↑

[289] Арифрон Сикионски — гръцки поет (IV в. пр.н.е.). ↑

[290] В тази епоха и дълго след нея се е считало, че французите произхождат от Франк, син на Хектор. ↑

[291] Агатий — гръцки историк (VI в.). ↑

[292] Удовлетворихме молбата на мароканския шериф… — оня, който в 1550 г. се опитал, със съгласието на Франция, да завладее Оран. ↑

[293] Голгот Раис — вероятно прочутият турски корсар Драгут Реис, ограбил Сицилия в 1552 г. ↑

[294] Гасконците… настояват да им бъдат предадени камбаните. — в 1549 г. гасконските селяни получили опрощение на техния бунт срещу „габела“, тоест данъка върху солта, и си поискали камбаната, снета от камбанарията за това, че със звъна си събирала и подбуждала метежниците. ↑

[295] Сломен (старогермански). — Б.пр. ↑

[296] … съсипано от болести човече. — тоест император Карл V. ↑

[297] А какво да правим с Пиер Рамус и Пиер Галан… — Рамус (1515–1572), обявил се остро срещу учението на Аристотел. Галан (1510–1559), защитник на същото учение. ↑

[298] … направи куче от монезийска мед… — монезийци — галско племе. ↑

[299] … Крайъгълния Пиер… — Петр Коньиер (име, сходно по звучене с френската дума „ъгъл“), главен адвокат на Филип VI, защитил кралския престиж срещу канонистите, тълкуватели на Декреталиите. Впоследствие с неговото име нарекли малкото каменно човече в един от ъглите на Парижката катедрала, където обикновено богомолците си гасели свещите. ↑

[300] … Миланското херцогство. — стремежът към завладяване на това херцогство предопределял цялата италианска политика на крал Франциск I. ↑

[301] … даже и от куция Молеврие. — става реч за Мишел де Балан, владетел на имението Молеврие, недалеч от Шинон. ↑

[302] Здраве и печалби, господине! (ит.). — Б.пр. ↑

[303] Томас Гаден (по произход италианец) — прочут с богатствата си лионски банкер, чието жилище днес е превърнато в музей. ↑

Глава I
Как Пантагрюел тръгна по море, за да посети оракула на божествената Бакбук[1]

През месец юни, в деня на празника на весталките, в същия ден, когато Брут завоюва Испания и подчини испанците и когато алчният Крас бе победен и разгромен от партяните, Пантагрюел се сбогува със своя добър баща, Гаргантюа, който според похвалния обичай на някогашните християни се молеше за благополучно пътешествие на сина си и на цялата негова свита, излезе от Талаското пристанище, съпроводен от Панюрж, брат Жан Зъботрошача, Епистемон, Гимнаст, Евстен, Ризотом, Карпалим, както и от свои родственици и слуги, а така също и от Ксеноман, велик изследовател и любител на опасни пътешествия, отзовал се на поканата на Панюрж няколко дни преди това. Движен от напълно понятни и благородни подбуди, Ксеноман предостави на Гаргантюа голямата си универсална морска карта, след като преди това бе отбелязал на нея пътя, който възнамеряваха да следват, за да посетят оракула на Божествената бутилка Бакбук.

Числото на корабите аз вече ви съобщих в книга трета. Тях, както знаете, съпровождаха равно число триреми[2], руабарджи[3], галеони и либурни[4], добре екипирани, грижливо изкалафатени, богато снабдени с всичко необходимо, с всякакви лакомства и питиета и с пантагрюелион. Всички офицери, преводачи, лоцмани, капитани, кормчии, юнги, гребци и матроси се събраха на борда на „Таламег“. Така бе нарекъл Пантагрюел големия си адмиралски кораб, който на задната си част вместо знаме имаше огромна бутилка, наполовина от гладко полирано сребро и наполовина от злато с червен емайл. За читателя е лесно да заключи от това, че бялото и червеното бяха цветовете на нашите благородни пътешественици и че те се отправяха към Божествената бутилка, за да чуят нейното прорицание.

Над кърмата на втория кораб бе издигнат старинен фенер, изкусно направен от алабастър и слюда и което показва, че корабът ще прекоси страната Фенерия.

Третият имаше за емблема хубава и дълбока порцеланова купа.

Четвъртият — малко златно гърне с две дръжки, подобно на антична урна.

Петият — великолепна ваза, обсипана с изумруди.

Шестият — манастирско канче, направено от четириметална сплав.

Седмият — фуния от абаносово дърво със златни инкрустации.

Осмият — скъпоценен потир от бръшлян, обкован със злато.

Деветият — цилиндрична ваза от чисто злато.

Десетият — чаша от дъхав агалош (вие наричате това дърво алое), цялата изпъстрена с кипърско злато, инкрустирано по персийски.

Единадесетият — гроздоберски кош от мозаично ковано злато.

Дванадесетият — бъчонка от матово злато, украсена с големи индийски перли.

Така че всеки, колкото и тъжен, разгневен, загрижен или угнетен да бе, пък бил той и самият плачливец Хираклшп, не можеше да не възкликне, да не се зарадва от все сърце при вида на тази благородна и достолепно окичена флотилия и да не каже, че пътниците до един са хора добри и почтени, както и да не предрече със сигурност, че и отиването, и завръщането ще бъдат весели и напълно благополучни.

И тъй, на „Таламег“ се бяха събрали всички. Пантагрюел произнесе кратко, мъдро слово, подкрепено с цитати от Свещеното писание относно мореплаването, след което високо и ясно бе прочетена молитва, изслушана с внимание от гражданите на Талас, стекли се на вълнолома да видят корабите.

След молитвата всички стройно изпяха псалма на цар Давид, започващ така: „Когато Израел излезе от Египет“. После на палубата разстлаха маси и веднага надонесоха гозби.

Таласци изтичаха да донесат от дома си колкото може повече ястия и вино. И всички пиха за мореплавателите. А мореплавателите пиха за тях. Ето защо никой от екипажа не заболя от морска болест и не получи стомашни смущения, нито главоболие. Но за тях нямаше да бъде така лесно да избягнат тези неприятности, ако те няколко дни подред преди отплаването бяха пили морска вода, чиста или смесена с вино, все равно, ако бяха се тъпкали с дюлево сладко, смукали лимонени кори и сладко-кисел наров сок, съблюдавали продължителна диета, налагали корема си с якии или изпълнявали някои от ония съвети, които налудничави лекари дават на отпътуващите по море.

След като до насита ядоха и пиха, всички се оттеглиха на своя кораб и в сгоден час опънаха платната по източния (гръцки) вятър, по посока на който старшият лоцман Жаме Брейе набеляза пътя и постави стрелките на всички компаси.

Тъй като оракулът на божествената Бакбук се намираше в Горна Индия, близо до Северен Китай, Жаме Брейе и Ксеноман решиха да не следват обикновения португалски път, който преминава през горещия пояс и нос Добра Надежда, южно от Африка над екватора, отклонява се от Северния полюс и продължава безконечно; те предпочетоха да се движат по-близо до индийския паралел и да заобиколят Северния полюс откъм запад, та като опишат дъга около него, да застанат на широчината на Олонското пристанище, но в никакъв случай да не се приближават повече, за да не навлязат и заседнат в Ледовито море.

Придържайки се строго към този обиколен път по паралела, който при излизане в открито море бе наляво от тях, на изток те се озоваха надясно от него.

Трябва да отбележа, че така начертаният път се оказа крайно благоприятен за тях[5]. И наистина, без крушения, без загуби, без жертви и при безоблачно небе (с изключение на един ден, когато бяха близо до Острова на макреоните), те употребиха по-малко от три месеца за това пътуване, което португалците с голяма мъка ще извършат за три години, и то придружено с хиляди неприятности и безкрайни изпитания. И аз мисля, ако, разбира се, не съществува друго мнение, по-правдоподобно от моето, че този именно е пътят, следван наслуки от индийците, озовали се в Германия и приети после с почести от шведския крал — тогава проконсул в Галия бил Квинт Метелий Целер, както за това свидетелстват Корнелий Непо и Помпоний Мела, а след тях и Плиний.

[1] Бакбук — бутилка (евр.). ↑

[2] Трирема — древноримски военен кораб с три реда гребла. ↑

[3] Руабарджа — гребна лодка (англ.). Така се наричали бързоходните английски кораби. ↑

[4] Либурна — лек бързоходен кораб. Римляните са го заимствали от жителите на Либурния — част от източното Адриатическо крайбрежие. ↑

[5] … така начертаният път се оказа крайно благоприятен за тях. — набелязаният маршрут, както и приключенията, описани в книга Четвърта и Пета, имат два главни източника: пътешествията на откривателя на Канада, Жак Картие (1491–1557), и книгата на Лукиан „Истинска история“. ↑

Глава II
Как Пантагрюел накупи на остров Медамоти[1] множество хубави неща

Този и следващите два дни пътниците не видяха суша и не забелязаха нищо ново, тъй като пътят им беше познат.

На четвъртия ден те съгледаха острова Медамоти, привлекателен и живописен с неизброимите си фарове и с високите си мраморни кули по цялата брегова линия, дълга колкото канадската. Когато Пантагрюел поиска да узнае кой управлява острова, отговориха му, че го управлява цар Филофан, отсъстващ в това време по случай бракосъчетанието на брат му Филотеамон с престолонаследницата на кралството Енгис. Тогава Пантагрюел слезе на пристанището и докато лодките се запасяваха с прясна водица, залови се да разглежда картини, бродирани тъкани, животни, риби, птици и много екзотични и чуждестранни произведения, които търговците бяха изложили на вълнолома и по покритите сергии на пристанището. Течеше вече третият ден на големия и шумен местен панаир, на който ежегодно се събираха най-богатите и най-прочутите купци на Африка и Азия.

На този панаир брат Жан си избра две редки и скъпи картини, едната от които, рисувана от натура, представляваше лице на човек, загубил дело в съда, а другата — портрет на слуга, който си търси господар, но портрет жив, вълнуващ, отразил жеста, мимиката и даже неуловимата скорост на мисълта. Картината бе дело на метр Шарл Шармоа, придворен художник на крал Мегист; брат Жан заплати картините с маймунски гримаси.

Панюрж купи голяма картина; тя бе копие на везмото, изработено някога с игла от Филомела, която показва на сестра си Прокне как зет й Терей я лишил от невинност и как, за да не разкрие престъплението му, й отрязал езика.

Кълна се в опашката на този негодяй, че картината наистина бе изящна и приятна.

Не си въобразявайте обаче, че представляваше мъж, кацнал върху момиче. Това би било прекалено глупаво и грубо. Картината бе съвсем друга и далеч не така пряка и елементарна. Вие можете да я видите в Телем, вляво от входа, когато се влиза във високата галерия.

Епистемон също купи картина — на нея бяха живо изобразени идеите на Платон и атомите на Епикур.

Ризотом купи друга — с образа на нимфата Ехо, рисуван от натура.

Пантагрюел накара Гимнаст да купи седемдесет и осем висококачествени ковьора, дълги четири и широки три туаза, изтъкани от фригийска коприна и извезани със злато и сребро. Ковьорите изобразяваха женитбата на Пелей и Тетида, раждането на Ахил, юношеството му, според описанието на Стаций Папиний, неговите дела и подвизи, възпети от Омир, смъртта и погребението му, разказани от Овидий и Квинт Калабрийски, и завършваха с появяването на сянката му и саможертвата на Поликсена, описана от Еврипид.

Освен това Гимнаст купи за Пантагрюел три красиви млади еднороги коня — дорест самец и две сиво-бели самки. Купи още и един голям лос, който му продаде някакъв скит от областта Гелония.

Лосът е животно, не по-голямо от биче, с глава на елен, само че малко по-едра, с красиви разклонени рога, с раздвоени копита, с козина, дълга като у голяма мечка, и с кожа, малко по-мека от броня. Гелонецът каза, че да се улови лос, не е лека работа, тъй като мени цвета си в зависимост от местността, където живее и пасе; той приема цвета на тревата, дърветата, храстите, цветята, пасбищата, скалите и въобще на всички неща, до които се приближи. Това му придава сходство с морските полипи, с тоите, с индийските ликаони[2], с хамелеона, който представлява от себе си такъв рядък вид гущер, че Демокрит му посвети цяла книга, в която описа неговия външен вид, устройството на неговите вътрешни органи, а така също и чудодейните му свойства и особености. Самият аз съм виждал лоса да променя цвета си не само в зависимост от околните предмети, а и самоволно под действието на страха и на други силни чувства. Видях го да става зелен върху зеления килим и не само зелен, а последователно да придобива ту жълт, ту син, ту червен, ту лилав цвят точно като гребена на индийския петел, менящ цвета си според усещанията на петела. Но най-чудесното в този лос ми се стори това, че не само главата и кожата, но и козината му приемаше цвета на обкръжаващите го предмети. Близо до Панюрж, загърнат в сиво наметало, и той ставаше сив. Близо до Пантагрюел, в яркочервена мантия, и неговата кожа почервеняваше. Близо до лоцмана, облечен като жреците на египетския Анубис, козината му изглеждаше съвсем бяла. Казват, че тези два последни цвята не са свойствени на хамелеона. Когато не изпитва страх и нищо не го тревожи, лосът запазва естествения си цвят, тоест козината му напомня козината на мьонските магарета.

[1] Медамоти — никъде (гр.). ↑

[2] … му придава сходство… с тоите, с индийските ликаони… — не е известно какви са тези животни, чиито названия Рабле е извлякъл от „Естествена история“ на Планий Стари. ↑

Глава III
Как Пантагрюел получи писмо от баща си Гаргантюа и странният начин за получаване на бързи вести от чужди и далечни страни

Пантагрюел бе все още зает с покупката на тези екзотични животни, когато на вълнолома гръмнаха десет топовни изстрела, а после от всички кораби се разнесоха възторжени викове.

Като обърна лице към пристанището, Пантагрюел видя бързоходната гемия на своя баща Гаргантюа, именувана „Хелидон“[1] заради морската лястовица от коринтски бронз, прикрепена на нейната кърма. Морската лястовица е риба, голяма колкото лоарската червенушка, много месеста, без люспи, с дълги и широки хрущялни перки като крилете на прилеп; благодарение на тях тя прелита по-бързо от стрела цял туаз над водата, на което самият аз нееднократно съм бил свидетел. В Марсилия я наричат „ландол“. И тъй, този кораб беше лек като лястовица, толкова лек, че сякаш не плаваше, а летеше над морето. На неговия борд се намираше началникът на дворцовата кухня Маликорн, когото Гаргантюа бе изпратил нарочно за да научи нещо за хода на работите и здравословното състояние на сина си, добрия Пантагрюел, и да му отнесе писмо.

Отговаряйки на поклона на Маликорн и прегръщайки го топло, Пантагрюел, преди още да отвори писмото, бързо запита:

— С вас ли е небесният вестител Гозал[2]?

— Да — отвърна Маликорн, — ето, тук е, завит в тази кошничка.

Това бе гълъбица от гълъбарника на Гаргантюа, откъсната от малките й в последната минута, когато бързоходният кораб трябваше да отплава. Ако злото бе застигнало Пантагрюел, към крачката й трябваше да завържат черна лента, но тъй като всичко се нареждаше за него сгодно и благоприятно, той извади от кошницата гълъбицата, привърза към крачето й бяла копринена лентичка и без да губи повече време, я пусна навън. Гълъбицата полетя, зацепи въздуха с невиждана бързина и мигновено изчезна от погледа — вие знаете как бързо лети тя, когато има малки или когато още мъти, тласкана от вложения в нея от самата природа инстинкт да пази и закриля своите гълъбчета. И ето, за по-малко от два часа гълъбицата прелетя по въздуха огромното пространство, което бързоходната гемия при попътен вятър и с помощта на гребла и платна бе преплавала за три дни и три нощи. Хората видяха как тя влетя в гълъбарника при своите малки и благородният Гаргантюа, научавайки, че е с бяла лентичка и че синът му следователно е здрав и читав, се успокои и развесели.

Така постъпваха благородните Гаргантюа и Пантагрюел всякога, когато с нетърпение очакваха известия за неща и събития, които и двамата имаха присърце, като например изход от сражение, било то по море или по суша, превземане или защита на някаква крепост, разрешаване на важни спорни въпроси, благополучно или неблагополучно раждане у някоя кралица или знатна дама, кончина или оздравяване на болните им приятели или роднини и тям подобни. Тогава те вземаха гълъба и чрез пратеници го прехвърляха от ръка на ръка до самото място, откъдето очакваха известия. Преминавайки по въздуха в един час по-голямо разстояние, отколкото по земя в един ден трийсет сменяващи се един друг пратеници, гълъбът се връщаше в зависимост от събитията и произшествията с черна или бяла лента и така ги извеждаше от неведение. Ето как се спестяваше и печелеше време. И вие можете да ми вярвате, че във всички техни гълъбарници безброй гълъби мътеха и отглеждаха малки по всяко време, което в птичарството е лесноосъществимо със селитра и със свещената билка върбинка.

Пуснал гълъба на воля, Пантагрюел прочете бащиното си послание, което предаваме дословно:

„Прескъпи ми сине! Естествената обич на бащата към любимия син се усили в мен безкрайно благодарение на особените качества и достойнства, които божественият промисъл е заложил в теб. И сега, след твоето заминаване, една-единствена мисъл и една-единствена грижа не ми дават покой — страхът, че може би ви е сполетяла някаква беда или напаст. Ти знаеш, сине, че дълбоката и искрена обич всякога е неспокойна. А тъй като според Хезиод започнатото е наполовина свършено и според известната пословица каквото посееш, това и ще пожънеш, аз, в желанието си да се освободя от мрачните си мисли, нарочно изпратих Маликорн, с цел да получа от него достоверни сведения за това как са минали за теб първите дни на твоето пътешествие. Защото, ако то е започнало благополучно, което от все сърце желая, за мен ще бъде по-леко да предугадя, предскажа и преценя как ще тръгнат работите и занапред.

Аз се сдобих с няколко весели книжки — изпращам ти ги по приносителя на настоящето. Чети ги, когато пожелаеш да си отдъхнеш от усърдните си занимания. Моят пратеник ще ти разкаже надълго и нашироко всички новини около нашия двор. Мирът господен всякога да бъде в теб! Поздрави от мен Панюрж, брат Жан, Епистемон, Ксеноман, Гимнаст и останалите твои помощници и добри мои приятели.

Писано в бащиния ти дом на 13 юни.

Твой баща и приятел Гаргантюа“

[1] Хелидон — лястовица (гр.). ↑

[2] Гозал — гълъб (евр.). ↑

Глава IV
Как Пантагрюел отговори на баща си и как му изпрати множество красиви и редки неща

След като прочете гореупоменатото писмо, Пантагрюел се впусна в разговор за било и небило с пратеника Маликорн и тъй като по всичко изглеждаше, че скоро няма да се наприказва, Панюрж не се стърпя и накрая го прекъсна:

— Кога ще пиете вие? Кога ще пием ние? Кога ще пие и господин пратеникът? Не се ли наприказвахте най-после и не е ли вече време да се пие?

— Право думаш — отвърна Пантагрюел. — Нареди да приготвят обяд в съседната гостоприемница, ей там оная, дето вместо надпис над входа й има изрисуван сатир на кон.

Междувременно Пантагрюел написа на Гаргантюа следното писмо:

„Предобри ми татко! Непредвидените и неочаквани събития в този мимолетен живот извикват у нас по-дълбоки и по-силни вълнения (такива, че понякога душата се откъсва от тялото даже когато получените известия носят удовлетворение и радост), отколкото ония, които предвиждаме и очакваме. Ето защо ненадейното пристигане на вашия пратеник Маликорн така силно ме развълнува и зарадва. Аз наистина не съм се надявал да видя когото и да било от вашите слуги, нито да получа известие от вас преди края на пътешествието си. И с удоволствие се отдавах на приятния спомен за вашето августейше величество, отпечатан или по-точно казано, изсечен и врязан в паметта ми, и живо си представях вашия своеобразен и добродушен образ.

Но тъй като вие ме изпреварихте с приятното си писмо, а с устните донесения на пратеника ви за вашето здраве и благополучие, както и за това на целия кралски дом, съживихте и укрепихте духа ми, то и днес, както и всякога досега, първо трябва да благодаря на небесния наш спасител и да го помоля да ви запази здрав и читав; второ, да ви изкажа вечната си признателност за тази гореща и неизменна любов, която изпитвате към мен, вашия послушен син и немарлив слуга. В древни времена някакъв римлянин, на име Фурний, казал на Цезар Август, който помилвал и опростил баща му, участник в заговора срещу Антоний: «Чрез доброто, което ми правиш, ти ме покриваш с позор, тъй като аз съм безсилен да ти се отплатя и следователно ще ми бъде съдено да живея и умра с клеймото на неблагодарник.» Така и аз мога да кажа, че вашата необикновена бащинска нежност ме поставя в мъчителната неизбежност да живея и умра, без да ви се отблагодаря. В свое оправдание аз мога само да се позова на философията на стоиците, които съзирали в благодеянието три страни: една, която дава, друга, която получава, и трета, която възнаграждава; при това те считали, че облагодетелстваният доволно възнаграждава благодетеля, ако с радост приеме благодеянието и запази спомена за него за цял живот. И обратно — оня, който презре и забрави стореното му добро, е най-неблагодарният човек на света.

И така, потиснат от неизброимите задължения, произтичащи от вашата безгранична доброта, и безсилен макар и от малко да ви се отблагодаря, аз в краен случай бих искал предварително да отхвърля лъжливото обвинение, че с време споменът за вас ще избледнее в душата ми; напротив, моите устни не ще престанат да признават и шепнат, че да ви отдам равностойна отплата, не е по силите ми, нито е в моите възможности.

Впрочем аз се уповавам на божията помощ и милосърдие и се надявам, че краят на нашето пътешествие ще бъде подобен на началото му и че всички ние ще се завърнем весели и здрави. Аз няма да ви изпращам сега коментарии и ефемериди[1], та по-късно, когато се видим, да получите точно описание на цялото наше пътешествие. Между другото тук намерих скитски лос — необикновено, чудно животно — мени цвета на кожата и козината си в зависимост от обкръжаващите го предмети. Вие ще се привържете към него. То е хрисимо и непридирчиво като агънце. Изпращам ви още три млади еднорога, по-кротки и по-послушни от котенца. Аз разговарях с вашия човек и му обясних как трябва да се отнася с тях. Те не могат да пасат трева по ливадите — пречи им дългият рог на челото. Плодове ядат направо от дръвчетата или в специални ясли или се хранят от ръка с трева, зърно, ябълки, круши и с всички видове плодове и зеленчуци. Учудвам се защо древните писатели ги считат за диви, свирепи и опасни и казват, че никой никога не ги е виждал живи. Ако нямате нищо против, изпитайте ги и вие ще се убедите, че те са най-добрите животни на света, стига само да не ги мамите и дразните.

Изпращам ви още живота и подвизите на Ахил, великолепно извезани на ковьори. И ви обещавам да донеса всички редки видове животни, растения, птици и драгоценни камъни, надявайки се и тук на помощта на господа бога, комуто непрестанно се моля за вас.

Писано на остров Медамоти на 15 юни. Панюрж, брат Жан, Епистемон, Ксеноман, Гимнаст, Евстен, Ризотом и Карпалим почтително ви целуват ръка и хиляди пъти ви поздравяват.

Ваш покорен син и слуга Пантагрюел“

Докато Пантагрюел пишеше гореприведеното писмо, всички останали горещо приветстваха, честваха и прегръщаха Маликорн. Един господ знае колко му се радваха и как от всички страни се надпреварваха да го обсипват с подаръци. След като написа писмото, Пантагрюел нагости госта и му подари дебела златна верижка на стойност осемстотин екю, във всяко седмо звено на която бяха втъкнати големи брилянти, рубини, изумруди, тюркоази и перли, а на лодкарите му раздаде по петстотин екю с изображение на слънцето. На баща си изпрати лоса, наметнат с атлазена попона, цялата обшита със злато, ковьорите, на които бяха извезани животът и подвизите на Ахил, както и трите еднорога, с попони от златен брокат. Накрая всички напуснаха Медамоти — Маликорн, за да се завърне при Гаргантюа, Пантагрюел, за да продължи пътешествието си. Когато излязоха в открито море, Пантагрюел помоли Епистемон да прочете на глас донесените от пратеника книги, които се оказаха весели и приятни и копия от които с удоволствие бих ви дал, ако, разбира се, се помолите, както подобава.

[1] Аз няма да ви изпращам сега коментарии и ефемериди… — коментарии — със значението, което тази дума е имала в латинския език — записки, бележки; ефемерида — дневник (гр.). ↑

Глава V
Как Пантагрюел срещна пътнически кораб, завръщащ се от страната Фенерия

На петия ден, когато, заобикаляйки полюса, започнахме да се отдалечаваме от екватора, ние съгледахме един търговски кораб, който наду платна и с лявата си галса се устреми към нас. Всички — и ние, и търговците — се зарадвахме от все сърце: ние — защото жадувахме да чуем вести от морето, те — защото жадуваха да чуят вести от сушата. Когато се срещнахме, разбрахме, че са французи от Сентонж. Пантагрюел заприказва с тях и научи, че идват от Фенерия. При тази новина нов изблик на радост обзе целия екипаж, особено когато ни разказаха за Фенерия, за нейните нрави и обичаи, както и това, че в края на юли там ще се съберат всички фенери, че ако пристигнем навреме (което за нас не беше трудно), ще видим хубавото, почтеното, веселото фенерско общество и че приготовленията за събора били в разгара си: ясно, казаха те, искат да си пофенерстват на всякакви теми. Предупредиха ни също, че на път през великото кралство Гиборим[1] ще бъдем приети с почести от крал Охабе[2], господар на тази земя, и че самият той, както и поданиците му говорят френски на туренско наречие. Междувременно, докато ни разправяха всички тези новини, Панюрж се счепка с тайбургския търговец на име Дендан. Как стана това? Забелязвайки Панюрж без копчелък и с очила, закачени на шапката му, Дендан каза на другарите си:

— Този е същински рогоносец!

Благодарение на очилата си Панюрж чуваше много по-добре, отколкото преди. Дочул ясно тези думи, той веднага се сопна на търговеца:

— Рогоносец ли, дявол те взел! Та аз още не съм женен за разлика от тебе, ако съдя по раздърпания ти задник.

— Да — отвърна търговецът, — вярно е, аз съм женен и не бих искал да променя положението си за всички очила на Европа и за всички зъркала на Африка. Жена ми е една от най-хубавите, най-любезните, най-почтените и най-целомъдрените в целия Сентонж и всички я почитат. Сега й нося подарък — красиво клонче от червен корал, дълго единадесет дюйма. Ти какво дириш тука? Защо ме обиждаш? Кой си и откъде си се взел? Отговаряй, очилат антихристе, отговаряй, ако идеш в името на бога!

— А аз те питам — захвана Панюрж, — какво ще кажеш ти, ако със съгласието и одобрението на всички стихии поопипам твоята толкова хубава, толкова любезна, толкова честна и толкова целомъдрена съпруга? Ами ако якият бог на градините Приап, който обитава тук на свобода, рече да се откаже от копчелъка и налети на нея така, че, боже пази, повече не излезе и си остане там завинаги, питам те, какво ще правиш? Там ли ще го оставиш, или със зъби ще го теглиш? Отговаряй, Мохамеде овнешки, дявол те взел, отговаряй!

— Сега ще те чукна с шпагата по очилатото ти ухо и ще те заколя като овен! — кресна търговецът и посегна към шпагата си. Но тя така и не мръдна от ножницата, защото, както знаете, на море всяко оръжие бързо се покрива с ръжда вследствие влагата и наситения с азот въздух. Панюрж извика на помощ Пантагрюел. Брат Жан грабна своя току-що наточен меч и щеше безмилостно да съсече търговеца, ако собственикът на кораба и всички пътници не бяха помолили Пантагрюел да се намеси и не допусне кръвопролития. И така разпрата бе прекратена. Панюрж и търговецът си подадоха един на друг ръка и с удоволствие пиха за здраве в знак на пълно помирение.

[1] Гиборим — воини, богатири (евр.). ↑

[2] Охабе — мой приятел (евр.). ↑

Глава VI
Как след помирението Панюрж започна да се спазарява с Дендан за един от овните му

След окончателното помиряване Панюрж скришом рече на Епиетемон и брат Жан:

— Оттеглете се настрана и чакайте. Ще видите как хубаво ще се посмеем, стига само да не объркам конците.

После отново се обърна към търговеца и отново изпи за негово здраве пълна купа фенерско вино. Търговецът отвърна на любезността с любезност и не пропусна да пие за него. След това Панюрж го помоли да му продаде един овен, на което търговецът отговори така:

— Уви, уви, приятелю мой, съседе наш, как хубаво знаете да се шегувате с бедните хора! Виж ти какъв купувач! Какъв нахален мющерия! Честна дума, вие по-скоро ми приличате на джебчия, нежели на търговец на добитък. Кълна се в чревоугодника свети Никола, че няма да е леко до вас на приятел с пълна кесия, а не дай боже пък да се зазяпа нанякъде! А, а, с вас човек трябва да си отваря очите на четири, а то иначе тежко му! Я го погледнете, добри ми хора, какъв се е надул като историограф[1]!

— Почакайте — каза Панюрж, — моля за тази особена милост — продайте ми един овен. Колко да ви дам за него?

— А колко предлагате вие, приятелю и съседе наш? — запита на свой ред търговецът. — Моите овни са дълговлакнести. Язон от тях е взел златното си руно. От тях води произхождението си Орденът на бургундския двор[2]. Това са овни ориенталски, охранени, угоени!

— Нека бъде тъй — отвърна Панюрж. — Но, за бога, продайте ми един, та да се свърши работата. Ще ви го заплатя веднага, и то само в нови западни монети, пък бил той късовлакнест и не дотам угоен. Колко искате?

— Съседе наш, приятелю мой — отвърна търговецът, — послушайте малко и с другото ухо!

Панюрж: Ваша воля.

Търговецът: Вие отивате във Фенерия? Така ли?

Панюрж: Точно така.

Търговецът: За да видите свят, така ли?

Панюрж: Точно така.

Търговецът: И да се повеселите?

Панюрж: Точно така.

Търговецът: А не ви ли наричат Робен Овена?

Панюрж: Както желаете.

Търговецът: Само, моля, не се обиждайте.

Панюрж: Не се обиждам.

Търговецът: Вие, чини ми се, сте кралският смешник.

Панюрж: Точно тъй.

Търговецът: Тъй зер! Ха-ха-ха, вие сте тръгнали да видите свят, вие сте кралският смешник и се казвате Робен Овена. Погледнете този овен — него също наричат Робен. Робен, Робен, Робен! Бе-е, бе-е, бе-е! О, какъв хубав глас!

Панюрж: Хубав и много мелодичен!

Търговецът: Хайде, приятелю и съседе наш, да се споразумеем с вас така: вие, Робен Овена, ще застанете на едното блюдо на везните, а моят овен Робен — на другото. Обзалагам се за сто аркашонски стриди, че със своето тегло, качества и цена той ще ви изнесе така високо и така мигновено, както в деня, когато бъдете провесен и обесен.

— Почакайте! — каза Панюрж. — Вие ще ощастливите и мен, и вашите потомци, ако ми продадете този овен или който и да е друг, пък макар и не дотам породист. Умолявам ви, високоуважаеми господине!

— Приятелю, съседе — отвърна търговецът, — от вълната на моите овни ще излезе хубаво руанско платно, пред което лейстерската саржа е същински дреб. От кожите им ще направят шевро и то лесно ще мине за туренско, за монтелимарско или в краен случай за испанско. От червата им ще изтеглят струни за цигулка и арфа и цената им няма да бъде по-ниска от цената на мюнхенските или даже на аквилейските. Какво ще кажете на това?

— Моля — подхвана отново Панюрж, — продайте ми един и аз ще се поклоня дори на мандалото на вратата ви. Плащам суха пара. Колко желаете?

При тези думи той показа на търговеца кесията си, натъпкана с новички хенрихи[3].

[1] … се е надул като историограф! — тоест на кралска служба, следователно човек влиятелен и богат. ↑

[2] Орденът на бургундския двор — орден „Златното руно“, учреден през 1429 г. от Филип III, Бургундски херцог. ↑

[3] … натъпкана с новички хенрихи. — златни монети с изображението на крал Хенрих II. ↑

Глава VII
Продължение на спазаряването между Панюрж и Дендан

— Приятелю мой, съседе наш — отвърна търговецът. — Моите овни са храна за крале и принцове. Месцето им е крехко, сочно, вкусно — с една дума, същински балсам. Аз ги водя от страна, дето даже прасетата (боже прости ми) се хранят само с индийски фъстъци. А на прасните свини (извинете за израза) дават само цвят от портокалово дърво.

— Добре, добре — прекъсна го Панюрж, — но моля, продайте ми един, ще ви го заплатя по царски, кълна се в честта бедняшка. Колко искате?

— Приятелю мой, съседе наш — подхвана отново продавецът, — моите овни произхождат от оня, който пренесе Фрикс и Хеле през Хелеспонтско море.

— Дявол го взел! — извика Панюрж. — А вие какъв сте: clericus vel adis-cens?[291]

— Ita — това е зеле, vere[292] — праз — отвърна търговецът. — Но по-добре е така: рр. р.р.р. р.р.р. р.р.р.р. Хей, Робен, рр. ррррр. Вие не разбирате този език. Впрочем по всички поля, дето моите овни пикаят, житото расте така, както сам господ да го е препикал. Не му трябва никакъв тор, никакъв мергел. И още нещо. От тяхната урина алхимиците извличат най-хубавата селитра. С грейките им (простете грубостта ми) нашите лекари лекуват седемдесет и осем вида болести, най-леката от които е, боже пази, болестта на свети Евтропия Сентски. Какво ще речете на това вие, приятелю и съседе наш? Ето защо те струват толкова скъпо.

— Колкото и да струват — отвърна Панюрж, — продайте ми един, добре ще ви го заплатя.

— Приятелю, съседе — каза търговецът, — помислете малко какви природни чудеса се таят в тези овни и даже само в един техен орган, който вие считате за безполезен. Вземете например тези рога и ги строшете с чук или с пиростия, все едно; заровете в земята само част от тях, колкото искате, и я поливайте по-честичко. След няколко месеца ще видите да израстват аспержи, дето нийде ги няма по цвят и по вкус. Равни на тях са само равенските. Да не вземете сега, господа рогоносци, да ми разправяте, че вашите рога имат такива качества и такива чудесни свойства?

— Добре де — каза Панюрж.

— Не зная дали сте учен — продължи продавецът. — Виждал съм много учени, искам да кажа, големи учени, рогоносци. Та думата ми е, ако сте човек учен, то сигурно знаете, че в ниските части, сиреч в краката, на тези божествени животни има една костица — пета или ако щете астрагал[293], с тази именно костица, а не с костицата на което и да било животно в света, с изключение на индийското магаре и на либийската газела, в древните времена играели на царската игра „тали“[294]. В тази именно игра император Октавиан Август за една вечер спечелил повече от петдесет хиляди екю. А вас като ви гледам такъв, и дума да не става, че можете да спечелите толкова.

— Добре де — каза Панюрж. — Хайде, късайте пазарлъка.

— А как да намеря думи, приятелю и съседе наш — продължи търговецът, — за да възотдам достойна хвала на техните вътрешни органи? Какво да кажа за плешките, за задните и предните бутове, за гърдите, за черния дроб, за далака, за червата, за търбуха, за пикочния мехур, с който децата си играят като с топка, за ребрата, от които в Пигмейската земя правят хубавички лъкчета, за да замерват с черешови костилки жеравите, за главата, която, сварена с шепа сяра, дава чудодейна отвара против запек у кучетата?

— Млъкни, проклетнико! — извика господарят на кораба. — Стига пазарлъци! Искаш да продадеш — продай, не щеш — не залъгвай повече човека!

— Искам — отвърна продавецът, — но само от уважение към вас. Нека заплати три ливри и да избира.

— Много е — рече Панюрж. — В нашия край за тези пари ще ми дадат пет овена, че може и шест. Не прекалявайте! Доколкото зная, вие не сте първият, който в сребролюбието и алчността си се е разорявал, а понякога си е счупвал и врата.

— Треска да те тръшне, глупако неден! — извика продавецът. — Кълна се в свети Шару, че най-малкият от тези овни струва четворно повече от най-хубавия измежду ония, за които някога кораксийците[295] в испанската провинция Турдетания вземаха по златен талант на глава. И какво мислиш ти, о глупако, колко струваше тогава златният талант?

— Добри господине — каза Панюрж, — вие се гневите, доколкото виждам и разбирам. Ето, вземете си парите.

Панюрж наброи парите на продавеца, избра от стадото най-хубавия и най-тлъстия овен и го метна на врата си, а овенът блееше и всички останали овни, слушайки го, блееха и гледаха накъдето отнасяха другаря им. В това време продавецът казваше на овчарите си:

— О, как добре съумя да избере! Разбира си от работата, проклетникът! Хубавия, най-хубавия ми взе — пазех го за сеньор Канкал, който познава вкуса им. И наистина, вземе ли в лявата ръка хубава и добре изпечена овнешка плешка, човекът не е на себе си от радост, грабва с дясната тънко, наточено ножче и един господ само знае как сръчно си служи с него.

[291] Клирик или ученик? (лат.). — Б.пр. ↑

[292] Да… всъщност (лат.). — Б.пр. ↑

[293] Астрагал — пета кост (гр.). ↑

[294] Тали — кокалчета за игра (лат.). ↑

[295] Кораксийци — народност в Колхида. Тук Рабле много свободно и неточно преразказва откъс от съчиненията на древногръцкия географ Страбон. ↑

Глава VIII
Как Панюрж удави в морето и търговеца, и овните му

Внезапно, сам не зная как, защото това стана много бързо и нямаше време да проследя всичко, Панюрж, без повече дума да каже, хвърли в морето блеещия овен. След него и другите овни, блеейки в хор с другаря си, захванаха един след друг да скачат и се хвърлят от борда.

Настана суматоха: всеки се стремеше пръв да скочи след другаря. Не беше възможно да ги спрат — нали знаете навика на овните — където единият, там и всички! Ненапразно в IX кн. De Histo. animal.[293] Аристотел нарича овена най-глупавото и най-тъпоглавото животно.

Ужасен, че овните загиват и се давят пред очите му, продавецът с всички сили се мъчеше да ги догони и задържи. Ала усилията му бяха напразни: овните един подир друг скачаха в морето и загиваха. Накрая той улови за руното едър, охранен овен и го домъкна на палубата, надявайки се да задържи и спаси не само него, но и всички останали. Но овенът бе толкова силен, че го повлече със себе си и търговецът полетя с главата надолу към морските бездни. Ето как някога овните на едноокия циклоп Полифем извлякоха от пещерата Одисей и неговите другари. Овчари и пазачи също се впуснаха да ловят овните кой за рогата, кой за краката, кой за руното и всички бяха завлечени в морето и така загинаха безславно.

Застанал до камбуза с гребло в ръка, но не за да помогне на овчарите, а за да им попречи да се покатерят на кораба и се спасят от гибел, Панюрж красноречиво проповядваше и като брат Оливие Майар или брат Жан Буржоа им говореше за мъките на този свят и за блаженстваща на другия, уверявайки ги, че покойниците са по-честити от живущите в тази долина на скръбта, и им обещаваше след завръщането си от Фенерия да издигне на всекиго от тях на самия връх Сени хубав кенотаф[294] и надгробен паметник; на ония пък, на които още не бе омръзнало да живеят с хората и не им се искаше да се озоват на морското дъно, той пожелаваше добра среща с голям кит, който на третия ден да ги отнесе както Йона здрави и читави някъде в Атлазената страна.

Когато продавецът и овните изчезнаха от кораба, Панюрж се провикна:

— Не е ли останала тук поне една овнешка душица? Къде е сега стадото на Тибо Агънцето-багънцето? Или стадото на Реньо Овена, което обичало да спи, докато другите стада пасат? Не зная. Стара военна хитрост! Какво ще кажеш, брат Жан?

— Всичко най-добро за вас — отвърна брат Жан. — Нищо лошо не виждам в това, ще кажа само, че някога пред сражение или атака на войниците обикновено обещавали за този ден двойна надница: когато спечелвали сражението, имало достатъчно с какво да им се наплатят; но когато го загубвали, посрамените войници и дума не обелвали за каквото и да било възнаграждение, както сторили например отстъпващите грюйерци след битката при Серизол; така че и вие не трябваше да избързвате с плащането и паричките щяха да си останат в кесията ви.

— Плюя на парите — каза Панюрж. — Кълна се в бога, че си доставих удоволствие за повече от петдесет хиляди франка. А сега да тръгваме, вятърът е благоприятен. Брат Жан, чуй какво ще ти кажа: няма човек, който да ми е сторил нещо приятно и комуто да не съм се издължил или поне поблагодарил. Аз не съм неблагодарник, не съм бил и няма да бъда. Но няма човек, който да ме е огорчил, без да се разкайва за това и на този, и на онзи свят. Моето християнско великодушие не приема всеопрощаването.

— Погубваш душата си, дяволе проклети — забеляза брат Жан. — Казано е в Евангелието: Mihi vindictam[295] и така нататък.

[293] „История на животинския свят“ (лат.). — Б.пр. ↑

[294] Кенотаф — празна гробница (гр.), въздигана в памет на умрелите в чужбина или безследно изчезналите. ↑

[295] В моите ръце е отмъщението (лат.). — Б.пр. ↑

Глава IX
Как Пантагрюел пристигна на остров Еназин[1] и необичайните родствени отношения в тази страна

Духаше лек югозападен ветрец и в продължение на целия ден ние не видяхме суша. Едва на третия ден, тъкмо по обед, съгледахме триъгълен остров, напомнящ с формата и местоположението си твърде много Сицилия. Наричаше се Островът на родствените отношения.

Местните жители приличаха на червените поатианци с тази само разлика, че всички — мъже, жени и деца — имаха нос във вид на асо спатия. Ето защо някога този остров бил именуван Еназин. И всички тук бяха сродници и родственици и се гордееха с това, а местният управител даже ни каза:

— Вие, люде от другия свят, ще се учудите, ако ви кажа, че от един римски род (става дума за фабианците) в един-единствен ден (13 февруари) през една-единствена врата (Карменталската, в подножието на Капитолий, между Тарпейската скала и Тибър, по-късно наричана Вратата на злодеите) срещу враговете на Рим (етруските) излязоха триста и шест воини, всички в роднинска връзка помежду си, и още пет хиляди редници, техни васали, и всички те бяха избити (това стана близо до река Кремер, която извира от Баканското езеро). А от наша страна, ако се наложи, ще излязат повече от триста хиляди човека и всички ще бъдат родственици, произхождащи от едно семейство.

Това тяхно родство беше твърде странно: ние констатирахме, че макар родственици и близки помежду си, никой от тях не бе никому ни баща, ни майка, ни брат, ни сестра, ни чичо, ни леля, ни братовчед, ни племенник, ни зет, ни снаха, ни кум, ни кръстник. И наистина, сам аз чух как чипонос, по изключение, старец назова едно три-четири годишно момиченце „татко“, а момиченцето него — „дъще“.

Чухме и един мъж да нарича някаква жена „моя сепия“, а тя него — „мой делфин“.

— Може да си представите как смърдят тези две риби, когато си търкат една в друга сланинките — забеляза брат Жан.

Друг смигна на красива девойка и й каза: „Добър ден, мое чесало, а тя, отвръщайки на поздрава му, извика: «Добра стига, магарешко бодило!»“

— Ха-ха-ха! — разсмя се Панюрж. — Чесало, магаре и бодило — ето ви магарешко чесало. Това магаре сигурно честичко е почесвано.

Трети се поклони на своята мила и извика: „Здравей, писалищна масичко!“, на което тя отвърна: „Привет, мой протокол!“

— Кълна се в свети Тренян — подхвърли Гимнаст, — че този протокол длъжко се залежава на писалищната масичка.

Друг назова една „моя зеленчукова градинко“, а тя него — „мой козел“.

— Пусни козела в градинката и после гледай сеир — рече Евстен.

Друг някакъв поздрави една от приятелките си с думите: „Здрасти, моя секирке!“, а тя него: „Здравей, дръжко моя!“

— Убил ги бог! — извика Карпалим. — Значи, така е затъкната тази секира? Значи, там всичко върви като по масло? Че как да не върви? Такова масълце кого ли няма да подхлъзне!

Продължих по-нататък и чух как един дебелак поздрави някаква своя роднина, която нарече „мое дюшече“, а тя него — „мой юрган“. И наистина, той приличаше на същински юрган. Друг нарече жената, която срещна, „моя мека срединка“, а тя него — „моя коричка“. Друг нарече познайницата си „моя лопатко“, а тя него — „мой ръжен“. Друг още нарече една девойка „подпетена обувка“, а тя него — „мой пантоф“. Друг мъж каза на някаква жена „моя калевро“, а тя него — „мой чепик“. Друг нарече друга някаква жена „ръкавичка без пръсти“, а тя него — „моя ръкавица“. Друг още нарече родственицата си „щавена кожичка“, а тя него — „сланинка“. А за родственост между тях можеше да става дума колкото между щавена кожа и сланина.

С такова родствено право един нарече приятелката си „мое омлетче“, а тя него — „мое яйчице“, а си приличаха колкото яйце с омлет. Също и друг нарече своята приятелка „мое чревце“, а тя него — „мое говеждо шкембе“. И тъй като не можах да разбера какви точно бяха родствените връзки, близки или далечни, по майчина или по бащина линия, запомних само едно: тя е черво от това говеждо шкембе.

Друг пък, смигайки на познайницата си, й каза: „Здравей, моя раковинке.“ А тя на него: „Здравей, моя стридо.“

— Ето стрида в раковина — забеляза Карпалим.

Друг също поздрави така своята приятелка: „Дано животът ти бъде приятен, моя шушулко!“ А тя на него: „А твоят дълъг, мое грахово зрънце!“

— Аха — рече Гимнаст, — тези са като грахово зрънце в шушулка.

Друг един скапаняк, кукнал на високи дървени кокили, срещайки дебела, ниска и трътлеста мома, й каза: „Здравей, мой налъм, мой пумпал, моя въртележко!“ А тя гордо му отвърна: „Здравей, здравей, мой камшик!“

— Да пукна — рече Ксеноман, — ако се намери камшик, способен да помръдне този пумпал.

Някакъв доктор по педагогическите науки, добре сресан и олизан, с накрехната баретка и засукани мустаци, поприказва малко с важна госпожица и като се сбогува, й каза: „Много ви благодаря, весело личице!“ — „А аз още повече, проиграна игра!“ — отвърна тя.

— Весело лице и проиграна игра — съюз напълно възможен, когато се преструваме — каза Пантагрюел.

Минавайки наблизо, студент, дето все отсъства, каза на едно момиче: „Ай, ай, ай! Как се радвам, че най-после ви виждам, гайдичко!“ — „И аз — отвърна тя, — духало мое, всякога с радост ви срещам.“

— Съединете ги и им духнете в задника — каза Панюрж, — и ето ви гайда с духало.

Друг нарече познайницата си „моя тенджерко“, а тя него — „мой похлупак“. И тутакси се сетих за тенджерката, която се търкулнала и си намерила похлупака. Недалеч от нас съгледах някакъв ухилен, гърбав хахо да се сбогува с млада жена и да й казва: „Прощавай, дупчице моя“, а тя на него: „Довиждане, мой клин!“

— Тя е, смятам аз, добра дупка — рече брат Жан, — а и той не е лош клин. Сега работата е дали такъв клин може да запуши напълно такава дупка.

Друг се поклони на една от приятелките си и каза: „Здравей, моя клетко!“, а тя на него: „Здравей, мой гъсок!“

— Чини ми се — рече Понократ, — че гъсокът честичко и на драго сърце преседява в тази клетка.

Някакъв пиян, разговаряйки с красива млада девойка, й каза: „Да не забравиш, фукня такава!“, а тя на него: „Не се безпокой, нищожество!“

— И вие считате тези двама за роднини? — запита Пантагрюел. — Аз, напротив, смятам, че те са врагове, щом той я нарече фукня. У нас това е най-голямото оскърбление за една жена.

— Добри люде от другия свят — отвърна управителят, — малцина родственици и сватове са близки толкова, колкото това нищожество и тази фукня. Те и двамата са излезли от една и съща дупка и в един и същи миг.

— Сигурно буйният североизточен вятър е надувал майка им — каза Панюрж.

— За каква майка говорите? — прекъсна го управителят. — Тази родствена връзка съществува у вас. Те нямат ни баща, ни майка. Бащите и майките живеят отвъд морето, при хора, по-богати от нас.

Благодушният Пантагрюел виждаше всичко и всичко чуваше, но тези думи едва не го накараха да загуби самообладание…

След като огледахме внимателно разположението на острова и се запознахме с нравите на безносовите му жители, ние влязохме в малка кръчмица да се подкрепим. В кръчмицата празнуваха сватба по тамошен обичай. И трябва да ви кажа, че хората пируваха юнашки. В наше присъствие стана веселото бракосъчетание на една круша, девица твърде представителна, както ни се стори (впрочем ония, които я бяха поопипали, казваха, че била мекичка), с младо сирене с червеникава, мъхеста брадичка. За такива сватби аз и преди бях слушал и знаех, че стават и по други места. Ненапразно у нас на село казват, че няма нищо по-добро от това да ожениш круша и сирене. В друга стая видях да бракосъчетават стара износена калевра с младо пъргаво ботушче. На Пантагрюел обясниха, че младото ботушче взема за жена старата калевра, защото била добре изпипана и толкова удобна, сякаш само за него направена. В друга стая на приземието пък видях млада, изящна бална обувка да се венчава със стар, износен чехъл. Казаха ни после, че той я взема не за красотата и благонравието й, а от скъперничество и желание да тури ръка на златото, с което цялата била обшита.

[1] Еназин — безносов (от фр. enase). ↑

Глава X
Как Пантагрюел слезе на остров Шели[1] дето царуваше крал свети кравай

Югоизточният вятър задуха точно в кърмата на кораба и ние, напускайки тези неприятни родственици с нос като асо спатия, излязохме в открито море. На залез-слънце слязохме на остров Шели — голям, плодороден, богат и многолюден остров, дето властваше крал свети Кравай. Придружен от своите деца и от придворните, той се отправи към пристана да посрещне Пантагрюел и го отведе в замъка си. На входа на кулата се представи кралицата, заобиколена от дъщерите си и от придворните дами. Крал Кравай пожела тя и цялата й свита да целунат за „добре дошли“ Пантагрюел и неговите хора. Такива бяха в тази страна правилата на вежливостта. И те наистина целунаха всички с изключение на брат Жан, който се шмугна в тълпата на кралските служители и изчезна. Крал Кравай искаше на всяка цена да задържи Пантагрюел този и следващия ден. Пантагрюел обаче отговори, че сега времето е ясно и духа попътен вятър, което пътниците често напразно очакват; те трябва, продължи Пантагрюел, да се възползват, докато вятърът все още духа, тъй като не всякога духа и не всеки път, когато го очакват. След така изложения довод и след като глътка по глътка опраскахме по двайсет и пет, че и по трийсет наздравици, най-после крал Кравай ни остави да си тръгнем.

Когато отново се озовахме на пристана, Пантагрюел, забелязал отсъствието на брат Жан, запита къде е и защо се е отделил от другарите си. Панюрж не знаеше как да го извини и тъкмо се готвеше да се върне и го потърси в замъка, брат Жан дотърча ухилен до уши и весело извика:

— Да живее благородният крал Кравай! Кълна се в смъртта на дивия бик, че този човек ще удари всички с кухнята си. Сега идвам оттам. Каква кухня! Пращи от имане! Добре, че сколасах да напълня расото си с неща, полезни и приятни за нашите монаси.

— Кой що прави, ти все из кухните се мотаеш — каза Пантагрюел.

— Кълна се в червата си — отвърна брат Жан, — може да съм вързан по тънката част, което си е истина, но от кухненски церемонии и обичаи разбирам много повече, нежели да се кланям на дами и мадами, да ги прегръщам през шията, през кръста, да целувам ръчичките на височества и величества и да им каканижа допотопни глупости. Пикая аз на такава етикеция. Е, не казвам, че не си посръбвам направо от бъчвичката, а и да си поискам не се срамувам. Но всички тези попикани поклони ми са противни като дявола, искам да кажа, като великите пости. Свети Бенедикт[2] държи строго на тях. Казвате да се целуваме с госпожиците. Кълна се в достопочтеното и свещено расо, което нося, че се пазя от това като от дявола — боя се да не стане с мен като със сеньор Гершаруа.

— Какво? — запита Пантагрюел. — Ами че аз го познавам, той е един от най-добрите ми приятели.

— Поканили го веднъж — продължи брат Жан — заедно с други тамошни сеньори, с жените и дъщерите им на богато пиршество у едного от неговите роднини и съседи. Докато го чакали, дамите преоблекли и наконтили лакеите си като гиздави и хубави моми. Така предрешени, лакеите отишли да го посрещнат на подвижния мост. Той се разцелувал най-учтиво с всички и на всички се поклонил доземи.

В това време дамите, които го очаквали на пътя, прихнали да се смеят и направили знак на пажовете да смъкнат дрехите си, а добрият сеньор, като видял това, от срам и обида отказал да целуне истинските дами и госпожици. Дето има една приказка — парен каша духа, та и нашият човек си рекъл: „Дявол знае дали и тези дами не са още по-хитроумно предрешени лакеи“ и не посмял да ги целуне.

Господи боже мой, da jurandi, какво се мотаем още, че не пренесем час по-скоро тленните си особи в някоя кухня като хората? И там да погледаме как се въртят ония ми ти ръжени, да се порадваме на огнищата, на шишовете със сланинката, да погледаме как застройват супите, как майсторят десерта, как подреждат вината! Beati immaculati in via[295] е казано у нас в требника.

[1] Шели — мир, покой (евр.). ↑

[2] Свети Бенедикт — тоест монашеският орден на бенедиктинците, към който принадлежи брат Жан. ↑

[295] Блажени непорочните в пътя (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XI
Защо монасите обичат да се мотаят из кухните

— Ето това наистина е казано по монашески — забеляза Епистемон. — Искам да кажа, монах монашестващ, а не монах омонашен. Всъщност вие ми припомнихте онова, което ми се случи да видя и чуя във Флоренция преди двайсетина години. Бяхме си хубава компанийка от хора любознателни, любители на пътешествия и почитатели на науката, на старините и забележителностите на Италия. И с любопитство разглеждахме местоположението и красотите на Флоренция, любувахме се на нейните великолепни дворци и катедрали и даже се надпреварвахме кой по-красноречиво да ги възхвалява, когато някакъв монах от Амиен, на име Бернар Лакомия, подразнен и отегчен, каза:

— Не разбирам, дявол го взел, какво толкова за хвалене намирате тук. И аз разглеждах града с не по-малко внимание от вас, а и очите ми виждат не по-зле от вашите. Е, и какво? Хубави къщи, и толкоз. Но сам бог и свети Бернар, нашият добър покровител, са ми свидетели, че в целия град още не съм видял ни една кръчмица, а все поглеждам и надничам навсякъде. Истина ви казвам, дебна, търся божи кръчмици, опитах се да ги преброя отляво и отдясно и да видя на коя страна са повече — няма и няма… Виж, друго е в Амиен, повървя ли четири и даже три пъти по-малко, отколкото сега с вас, и вече да съм ви показал повече от четиринайсет старинни и апетитно ухаещи кръчмички. Не зная какво удоволствие намирате в това да гледате лъвове и африкани (така ги наричате вие, а тук им казват тигри, леопарди, пантери) или бодливите свинчета и щраусите в двореца на сеньор Филипо Строци[1]. Мен да питате, честна дума ви казвам, приятели мои, аз бих предпочел да видя хубав, охранен гъсок, нанизан на шиш. Тези порфири и мрамори били красиви, били такива, били онакива… Може и да е тъй, не споря, но амиенските банички са много по-хубави. Античните статуи били майсторски изваяни. Ще ми се да ви вярвам, но кълна се в свети Фереол Абевилски, че младите момичета по нашия край са хиляди пъти по-приятни.

— Но на какво се дължи и как да си обясним — запита брат Жан — това, че монаси в кухнята ще намерите всякога, а крале, папи и императори никога?

— Дали — продължи мисълта му Ризотом — някаква особена сила, скрита в тенджерите и в ръжените, не притегля монасите, както магнитът притегля желязото, а не притегля ни императори, ни папи, ни крале? Или може би това е някаква наклонност, някакво естествено влечение, присъщо на монашеските раса и гугли и което тласка добрите божи раби към кухните даже когато и през ум не им минава за кухня?

— С други думи — отвърна Епистемон, — формата се нагажда към материята. Така казва Авероес.

— Те това е — заключи брат Жан.

— Ще ви кажа нещо и аз — намеси се Пантагрюел, — но не във връзка с поставения въпрос, който е малко трънлив и вие едва ли ще го решите, без да се убодете. Спомням си, че бях чел как македонският цар Антигон влязъл веднъж в своята походна кухня и като видял поета Антагор сам да си вари раци, закачливо подхвърлил: „Дали Омир си е варил раци, когато е описвал подвизите на Агамемнон?“ „О, царю — отвърнал Антагор, — мислиш ли ти, че когато е извършвал тези подвизи, Агамемнон е надничал из кухните да види кой в неговия стан си вари раци?“ На царя се сторило непристойно поетът да се отдава на такива занимания в неговата кухня. А поетът му намекнал, че дваж по-непристойно е кралят да наднича в кухнята.

— Та това е нищо — рече Панюрж. — Аз ще ви разкажа какво е отговорил веднъж Бретон Виландри[2] на херцог Дьо Гиз. Приказвали си двамата за оная битка на крал Франсоа срещу, император Карл Пети, по време на която същият този Бретон, въоръжен чудесно, защитен със стоманени наколенници и набедреници и яхнал кон като хала, изчезнал, потънал вдън земя. „Честна дума — казал Бретон, — бях си тук и за мен е лесно да ви го докажа, само че се сражавах на такова място, дето вие не бихте се осмелили да ме потърсите.“

И тъй като на херцога този отговор се сторил неясен и дързък и вече бил готов да избухне, Бретон лесно го усмирил и едва ли не го накарал да пукне от смях, като казал: „Бях в обоза, а ваша светлост никога не би се скрил там като мен.“

Като разговаряха така за било и небило, нашите приятели стигнаха до корабите си и без да губят време, напуснаха остров Шели.

[1] Филипо Строци (1488–1538) — крупен флорентински търговец и политически деятел. ↑

[2] Клод Бретон де Виландри — секретар на крал Франсоа I. ↑

Глава XII
Как Пантагрюел прекара в прокуратурата и необичайният начин на живот на сплетниците

Продължавайки нашия път, на другия ден ние благополучно стигнахме в Прокуратурата, страна нечиста и безредна. Дотогава не бях слушал нищо за нея. Там видяхме прокурори и съдебни изпълнители, тоест сплетници от всякакъв вид. Те не ни предложиха ни да пием, ни да хапнем. Само ни се кланяха доземи и ни казваха, че са на нашите услуги. Един от преводачите ни разказа на Пантагрюел по какъв необикновен начин тези хора си осигуряват препитанието — начин, диаметрално противоположен на римските обичаи. В Рим мнозина се изхранват, като тровят, бият и убиват други; сплетниците пък преживяват, като позволяват да ги бият и ако останат по за дълго небити, до един измират от глад, и не само те, а и жените и децата им.

— Те ми напомнят онези хора — каза Панюрж, — у които, както твърди Гален, стрелката не подскача, докато не ги натупат хубаво. А с мен е обратното — ако ме набият, кълна се в свети Тибо, че изведнъж ще се получи засечка.

— А сега чуйте по какъв начин се препитават тези хора — продължи преводачът. — Ако монах, свещеник, лихвар или адвокат изпитва към някой велможа ненавист, той насъсква срещу него едного от тези сплетници. Сплетникът ще заведе дело срещу велможата, ще го призове в съда, ще го оскърби и наклевети нагло съгласно получените указания, докато най-после велможата, стига само да не е побъркан и по-глупав от магаре, го халоса с тояга или със сабя по главата или му пречука краката, или, което е още по-добро, го хвърли от бойниците или от прозорците на замъка си. Стане ли това, ето ви сплетника богат за цели четири месеца: ударите с тояга за него са същински реколти, тъй като той ще смъкне от монаха, от лихваря, от адвоката много пара, много нещо, а и велможата от своя страна ще му даде възнаграждение, и то толкова голямо и щедро, че сам ще остане с празни ръце, пък отгоре на туй и ще трепери да не изгние из затворите, сякаш едва ли не е утрепал самия крал.

— Зная чудесно средство срещу такова зло — каза Панюрж. — Сеньор Дьо Баше се е възползвал от него.

— Какво е то? — запита Пантагрюел.

— Сеньор Дьо Баше — продължи Панюрж — бил човек безстрашен, добродетелен, великодушен, доблестен. Когато се завърнал у дома си след дългата война, по време на която херцог Ферарски, подпомаган от французите, храбро отбивал яростните атаки на папа Юлий Втори, блаженият игумен на Сен-Луанската обител започнал за свое собствено удоволствие и развлечение да изпраща при него сплетници и да го разтакава по съдилища.

Веднъж, когато, като човек добър и благонравен, закусвал със слугите си, сеньор Баше наредил да повикат неговия хлебар на име Луар и жена му, както и енорийския свещеник Удар, който по тогавашния френски обичай служил при него като домакин, и в присъствие на дворяните и слугите, им казал:

— Чеда мои, вие виждате какви неприятности ми създават всеки божи ден тези подли сплетници. Аз съм стигнал вече дотам, че ако не ми помогнете, ще зарежа страната и ще хвана пътя към Черна Африка. Ето защо, щом се появи такъв сплетник, вие, Луар, и вашата жена ще влезете в голямата зала в сватбени одежди, готови уж да се венчаете. Ето ви сто златни екю да си купите нови сватбени накити. Вие, господин Удар, ще наденете хубавия стихар и епитрахила и ще дойдете със светена водица, като че се готвите да ги венчавате. И вие, Трюдон (така се наричал неговият барабанчик), елате навреме с флейтата и барабана си. Щом младоженците дадат съгласието си и женихът, под ударите на барабана, целуне невестата си, всички според обичая започвате един друг леко да се ръчкате. После ще се наядете колкото може по-добре и когато ви падне подръка сплетникът, удряйте безмилостно, като че биете недоузряла ръж. Моля, удряйте, бъхтайте, шибайте го! Ето ви нови стоманени ръкавички, обшити с козя кожа. Удряйте сплетника и отзад, и отпред, не жалете сили. Който от всички най-добре го отупа, него ще считам за най-свой. Не се страхувайте от съд — на всички ще стана свидетел. Набили го, ще река, на шега — както се полага на сватба.

— Да, но как ще познаем сплетника? — запитал Удар. — При вас идва толкоз народ!

— И за това съм помислил — отвърнал Баше. — Приближи ли се към вратника човек пешком или възседнал мършаво конче, с голям, тежък сребърен пръстен на палеца си, да знаете, че е сплетник. Вратарят ще го посрещне любезно и ще заудря камбаната. А вие бъдете готови и елате в залата да разиграете трагикомедията, за която току-що ви говорих.

И не щете ли, същия този ден пристигнал с божията воля стар, дебел, червендалест сплетник. Похлопал на вратата и вратарят веднага го познал по старовремските калеври, по келявата кобила, по торбата, натъпкана със съдебни призовки и увиснала на пояса му, и най-вече по големия сребърен пръстен на левия палец. Вратарят го посрещнал любезно, разтворил широко вратника пред него и весело заудрял камбаната. При този знак Луар и жена му бързо навлекли сватбените одежди и се отправили засмени към залата.

Удар грабнал стихара и епитрахила, но в преддверието срещнал сплетника, замъкнал го със себе си и докато другите надявали ръкавиците и се готвели за боя, дълго го поил с винце и му говорел така: „Ех, че навреме дойдохте! Господарят е в отлично настроение. Как славно ще си погуляем! Трапезите пращят от ядене — у нас стягаме сватба. Пийте и се веселете!“

Тъй го приканвал свещеникът и той — готово, пил за младоженците, пил за сватбарите, та още по едно, че още по едно, докато хубаво се насвяткал.

Междувременно, като видял хората си насъбрани в залата и всички в боева готовност, Баше проводил да извикат Удар. Дошъл Удар и донесъл светена водица. След него се задал и сплетникът. Влизайки в залата, той не пропуснал да стори няколко почтителни поклона, а после приканил Баше да се яви в съда. Баше го приел от любезно по-любезно, подхвърлил му някоя и друга монета и го помолил да присъства на сватбената церемония.

Претупали надве-натри сватбата и започнали да се ръгат един друг с юмруци. Но когато дошъл редът на сплетника, така го нагостили с железните ръкавици, че горкият и името си забравил: очите му посинили, осем ребра му строшили, гръдната кост му избили, ключиците на четири, а долното чене на три му разбили и всичко уж на шега. А как здравенякът Удар го дънил със стоманената си ръкавица, скрита под ръкава на стихара — един господ само знае!

Върнал се на остров Бушар сплетникът, облъскан и нашарен като тигър, но затова пък напълно удовлетворен и облагодетелстван от сеньор Баше, и благодарение на добри тамошни хирурзи поживял си още дълги години. За станалото никой дума не продумал. Споменът за него отлетял ведно с камбанния звън при погребението му.

Глава XIII
Как по примера на метр Франсоа Вийон[1] сеньор Баше хвали своите хора

И тъй, сплетникът напуснал замъка и щом възседнал кьоравата си кобила (така наричал той кривогледото си конче), Баше събрал под асмата в градината си всички свои хора, без, разбира се, да забравя жена си и дъщерите си, заповядал да донесат от най-хубавото винце и огромни блюда с баници, сирене, шунка и плодове и след като ял, пил и се веселил с тях, накрая им разказал следната история:

— Метр Франсоа Вийон на стари години се оттеглил в пуатвинската обител „Свети Мексан“, под покровителството на нейния игумен — човек хрисим и почтен. В желанието си да развесели хората от околността, Вийон намислил да представи Страстната седмица на пуатвинско наречие. Издирил артисти, разпределил ролите, осигурил помещение и уведомил кмета и градските старейшини, че представлението ще бъде готово към края на Ниорския панаир. Оставало само да се намерят подходящи костюми за действащите лица. Кметът и градските старейшини дали съответните разпореждания.

Филон и епитрахил за стария селянин, комуто възложил ролята на бог-отец, Вийон поискал от брат Етиен Опашатия, клисар на францисканския манастир. Опашатия обаче му отказал, като обяснил, че манастирският устав строго забранява да се дава или заема каквото и да било на артисти. Вийон възразил, че тази забрана се отнася само до фарсове, маскаради и прочие непристойни увеселения и че точно така се тълкува тя в Брюксел и в други градове. Но Опашатия си знаел своето и направо му рекъл да си потърси филон и епитрахил другаде и да не очаква подкрепа от негово светейшество, тъй като няма да получи нищо. Възмутен от дъното на душата си, Вийон разказал всичко това на актьорите и добавил, че бог ще отмъсти на Опашатия и че в най-скоро време ще му отдаде заслуженото.

В събота Вийон научил, че Опашатия, възседнал манастирската магарица, се отправил към Сан-Лигер да събира подаяния и че ще се завърне оттам към два часа следобед. Разгеле, рекъл си Вийон и представил из градските улици и на тържището дяволската сцена. Неговите дяволи, облечени във вълчи, телешки и агнешки кожи, с натъкнати овнешки глави и с окачени на ланец, дебел като мечешка верига, големи дървени вили, кравешки хлопатари и магарешки звънци, проглушили града с ужасните си крясъци. Едни стискали в ръце черни, пълни с барут топузи, други носели дълги запалени главни и на всяко кръстовище хвърляли върху тях шепи борова смола, при което мигом се въздигали до небесата дим и огнени стълбове. Вийон разкарал дяволите по целия град за голямо удоволствие на възрастните и за голям ужас на малките и накрая ги отвел да си хапнат в кръчмата отвъд градската врата, току до пътя за Сен-Лигер. Когато приближили до кръчмата, Вийон съгледал отдалеч Опашатия, който се завръщал от града, и се обърнал към дяволите със следните макаронични, сиреч комични стихове:

Този наш земляк и познат босяк

де какво намери пъха в своя сак.

— Вижте го хубостника — рекли дяволите, — отказа да даде на бога отец една нищо и никаква риза! Я да го постреснем ние, както си знаем!

— Добре сте намислили — зарадвал се Вийон. — Но сега да се скрием, докато той се приближи към нас, и дръжте готови тоягите и главните.

Едва-що се показал Опашатия, и страшилищата шумно изскочили на пътя и захванали да засипват с огън и него, и кобилата му, да звънят с хлопатарите и да крещят като същински дяволи:

— Хо, хо, хо, хо! У-у-у-у! Хо-хо-хо-хо! Е, брат Етиен, добре ли играем на дяволи?

Кобилата в ужас подскачала, пръцкала, тичала в галоп, ритала, пръхтяла, мятала се от една страна на друга и накрая хвърлила Опашатия на земята, колкото и здраво да се държал за седлото. Десният му сандал се заплел във въженото стреме и всички усилия да го измъкне останали напразни. Кобилата го повлякла по земята, зарязала в страха си пътя и хукнала през плетища, трапове и огради. Работата най-подир свършила с това, че кобилата смазала главата на ездача и някъде към осанния кръст[2] мозъкът му изтекъл; после му откъснала ръцете и те полетели една насам, друга натам, после — нозете, после му изкормила и червата и когато се довлякла до манастира, на нея висяло само дясното му ходило, заплетено в стремето.

Като видял, че се сбъднали предвижданията му, Вийон казал на дяволите:

— Хубаво ще си изиграете ролята, господа дяволи, хубаво ще я изиграете, уверявам ви! О, как хубаво ще я изиграете! Обзалагам се, че ще надминете всички сомюрски, дуйски, монморионски, ланжейски, сентеспенски, анжерски и даже — боже прости — поатиерските дяволи с цялата им заседателна зала. О, как хубаво ще я изиграете!

— И тъй, мили мои приятели — казал Баше, — аз предвиждам, че вие и занапред ще играете добре този трагичен фарс, щом при първия опит тъй сръчно отупахте, натупахте и претупахте сплетника. От днес нататък удвоявам възнагражденията на всички. А вие, душице моя (обърнал се той към жена си), дарете ги с каквото намерите за добре. Всички мои съкровища са във ваши ръце и на ваше разпореждане. Колкото до мен, добри мои приятели, аз ще пия най-напред за вас. Винцето наистина е добро и е изстудено. А сега вие, управителю на моя дом, вземете това сребърно блюдо — подарявам ви го! Вие, оръженосци, приемете тези две чаши от позлатено сребро. И нека три месеца никой от вас не бие пажовете си. Душице моя, дайте им хубавите бели пера със златните титерици. На вас, сеньор Удар, поднасям тази сребърна бутилка. Другата подарявам на готвачите; на камериерите предлагам сребърна кошница; на конярите — този супник от позлатено сребро, на вратарите — тези две паници, а на мулетарите — десет супени лъжици. Трюдон, вие вземете всички сребърни лъжици, както и тази бонбониера. На вас, лакеи, предлагам голямата салатиера. Служете ми вярно, приятели мои, а аз всякога ще ви бъда благодарен, и веднъж за винаги запомнете, че предпочитам, кълна се в бога, служейки на добрия наш крал, да получа на война сто удара с боздуган по шлема, нежели веднъж да бъда позван в съда от тези нагли клеветници за удоволствие на такъв пресвят отец.

[1] Франсоа Вийон — бележит френски поет (1430–1484). ↑

[2] … някъде към осанния кръст… — кръстът, на който се покланят жителите на Пуату на Връбница. ↑

Глава XIV
Побоят над сплетниците в дома на Баше продължава

След четири дни друг сплетник, този път млад, източен и слаб, дошъл по искане на блажения отец да позове Баше в съда. Вратарят го познал още щом го съгледал, и веднага забил камбаната. Хората в замъка чули звъна и разбрали каква е работата. Луар в това време си месел тестото, жена му си пресявала брашното, а Удар тъкмо си преглеждал сметките. Придворните играели на топка. Самият сеньор Баше играел на триста и три с жена си. Дъщерите му играели на ашици, прислужниците — на империал. Пажовете играели на мура с почукване на пръсти. И изведнъж всички разбрали, че на вратника чака сплетник. Миг подир това Удар се облича, Луар и жена му грабват венчалните одежди, Трюдон вече надува флейтата и лудо удря барабана. Всички се смеят, стягат се набързо и надяват ръкавиците.

Баше излязъл във вътрешния двор. Щом го зърнал, сплетникът паднал на колене пред него и го помолил да не се гневи, загдето по волята на блажения отец го призовава в съда; и почтително и любезно обяснил, че служил в манастира като пазител на абатската митра и че е готов да стори не само за него, но и за най-дребната челяд в неговия дом всичко, което той благоволи да му нареди и заповяда.

— А, не — възразил сеньор Баше, — аз няма да се явя в съда, докато не опитате моето кенкенейско винце и не се повеселите на сватбата, която вдигаме днес. Сеньор Удар, предложете му да пие за здраве на младоженците и да си отдъхне, а после го доведете в залата. И тъй, бъдете добре дошъл!

Хапнал си сплетникът и най-паче си посръбнал, а после, придружен от Удар, се отправил към залата, дето участниците в играта до един били вече по местата си, готови да действат. Щом го съгледали, всички като по даден знак се усмихнали. Усмихнал се от немайкъде и сплетникът, а междувременно сеньор Удар измънкал къса молитва над главите на бракосъчетаващите се, съединил ръцете им, заповядал на жениха да целуне невястата и поръсил всички със светена водица. Докато поднасяли виното и сладките, юмручните удари мигом завалели.

Скрил под стихара желязната си ръкавица, сеньор Удар веднага я надянал и започнал да налага сплетника, върху когото сега от всички страни се стоварили юмруци. „Сватба, сватба, сватба, нека я запомните!“ — викали в един глас всички и му теглили такъв бой, че кръвта му рукнала и от устата, и от носа, и от ушите, та даже и от очите. И дорде човекът да се усети — туй глава, врат, гръб, гърди, ръце, с една дума, всичко било смазано и потрошено. И мога да ви уверя, че дори и бакалаврите на карнавала в Авиньон не са играли на раф с такова удоволствие, с каквото нашите приятели натупали сплетника. Накрая той се свлякъл на земята. Че вода, че амоняк, че вино — и щом човекът стъпил на крака, закачили на куртката му хубава зелено-жълта корделка, а после го метнали на крантата и го пуснали по дяволите. Завърнал се сплетникът в Ил-Бушар, но как го лекували местните знахари и как се е грижела жена му за него — не мога да зная. Оттогава насам никой нищо не е чул за него. На другия ден историята се повторила, тъй като изпълнителният акт не бил намерен в торбата, нито в чантата на сплетника. И ето че блаженият манастирски игумен изпратил друг сплетник, този път за сигурност придружаван от двама свидетели. Вратарят пак заудрял камбанката, чийто звън зарадвал целия дом, защото всички се досетили каква е работата. В това време Баше, съпругата и приближените му тъкмо обядвали. Той заповядал да повикат сплетника, поканил го на трапезата при себе си, а свидетелите настанил до дъщерите си и всички весело започнали да ядат и пият. Когато накрая поднесли десерта, сплетникът станал от мястото си и пред свидетелите на всеослушание приканил Баше да се яви в съда. Баше учтиво му поискал копие от заповедта, прочел го и дал по четири екю със слънце и на сплетника, и на свидетелите.

Междувременно участниците в трагикомедията се оттеглили, за да се подготвят за играта. Трюдон заудрял барабана. Баше помолил сплетника да присъства на сватбата на едного от прислужниците му и да състави брачния договор, като срещу това му обещал богато възнаграждение. Сплетникът бил човек любезен и услужлив и без да каже дума, предложил пред очите на свидетелите необходимите писмени принадлежности и хартия. В това време в залата влезли от едната врата Луар, а от другата жена му с шаферките, и двамата в сватбена премяна. Надянал набързо черковните одежди, Удар уловил за ръце младоженците, приканил ги да изрекат съгласието си и им дал благословията си, без, разбира се, да пести светената водица. После изготвили подробно договора и го подписали. От една врата внесли виното и сладките, от друга — белите и кафяви сватбени панделки, а от третата неусетно вмъкнали стоманените ръкавици.

Глава XV
Как сплетникът възстановява старите сватбени обичаи

Като му цапнал на екс някоя и друга чашка бретонско винце, сплетникът казал на сеньора:

— Господарю, но как я мислите вие? Та това сватба като сватба ли е? Боже милостиви, ето как изчезват добрите обичаи. Днес заек в дупката му не може да намериш, а за приятели и дума да не става… Нали виждате в колко църкви вече изоставиха стария обичай да се пие с песни за здравето на добрите коледни светци. О! О! Светът се е побъркал! Краят е близък! Ами да си пийнем, майка му стара, да си пийнем като на сватба! Сватба, сватба!

И с тези думи започнал да почуква Баше и жена му, а после и дъщерите му и Удар.

Ония с ръкавиците това и чакали и като се завъртели наляво и надясно, така очукали гостите, че на девет места пукнали главата на сплетника, на единия от свидетелите строшили дясната ръка, на другия откачили горното чене и то повиснало чак до брадата, а после ей тъй, на шега, му обелили мъжеца и му изкъртили зъбите така, че и помен не останало ни от кучешки, ни от кътници, ни от резци.

Тук барабанчиците внезапно променили темпа и при този знак ръкавиците неусетно изчезнали, а на тяхно място се появили подноси с вкусни гозби и лакомства и веселието отново продължило. Но докато сватбарите пиели и се веселели и всички вдигали наздравици за сплетника и неговите свидетели, Удар проклинал и пустосвал сватбата и се оплаквал, че един от свидетелите му бил изместизмъкъртстрошил раменната кост. Оплаквал се и пак вдигал чаша за здравето на свидетеля. А той, нещастникът, нали бил с разглобено чене, стискал ръце и като не можел да говори, мълчаливо молел Удар за прошка. Луар пък се окайвал, че свидетелят със строшената ръка го сгрял по левия лакът така, че целият се разпаднал на съставните си чаркове и сега не знаел как да ги събере.

— Няма правда — вайкал се Трюдон, като притискал с кърпичка лявото си око и сочел продънения си барабан. — Какво зло съм им сторил аз? Малко ли им беше, че изпобихокързатворподухсиниха нещастното ми око, ами и барабана ми изтърбушиха. На сватба винаги се бият барабани и барабанчиците са на почит — тях никой не бие! Иди, че разбери тази бъркотия!

— Братко — казал му едноръкият сплетник, — в чантата си имам кралска грамота, стара, голяма и хубава. Ще ти я дам да си закърпиш барабана и, за бога, прости ни. Ривиерската божа майка ми е свидетелка, че не съм го сторил от зло сърце.

Един от оръженосците, който подражавал на добрия и благороден сеньор Ла Рош-Розе[1], се обърнал към свидетеля с разглобеното чене, като продължавал да накуцва и трепери, и го запитал:

— Какви сте вие, дявол ви взел, борци, бойци или убийци? Малко ли ви беше, че изпобихчупдробтрошкъртихте горните ни челюсти, та изпориттъпблъсгазмачкахте и краката ни? Игра ли е това според вас? Ама че игра!

Скръстил ръце, свидетелят сякаш молел за прошка и само си въртял езика като маймуна: „Мой, мой, мой, копой, пой, пой.“

Младоженката я избивало ту на плач, ту на смях, защото сплетникът не само я облъскал дето и както завърне, ами отгоре на туй й набарал, опипал и изпощипал това и онова под полата.

— Дяволска работа! — казал Баше. — Е, няма как, такава е играта. Господин кралят[2] (така наричали сплетниците), тъй да се рече, здравата посгря добрата ми женичка. Но аз не му се сърдя. Какво да се прави — сватбени обичаи! Едно обаче ме учудва — приканва в съда с глас на ангел-вестител, а пердаши като дявол! От все сърце пия за здравето му, както и за вашето, господа свидетели.

— Да — рекла жена му, — но аз искам да зная защо и по каква причина ме посини като слива. Дявол да го вземе! Това му пожелавам. Не, бог вижда, не му го пожелавам. Но едно ще река: плещите ми никога не са усещали по-корави лапи от неговите.

Управителят на замъка придържал, омотана в парцали, лявата си ръка, цялата раздробстрошизметната.

— Кой дявол ме накара да дойда на тази сватба — окайвал се той. — Боже мой! И двете ми ръце са осакизкълразнищсмлени. Сватба ли? Я по-далеч от такава сватба! Че това е същински пир на лапити[3], описан от самоския философ Лукиан.

Сплетникът не проронил повече ни дума. Свидетелите се извинили, казвайки, че не сторили това с лоши намерения, и помолили, ради бога, да им простят.

И накрая станали и си тръгнали. На половин миля от замъка на Баше на сплетника призляло. Стигайки в Ил-Бушар, свидетелите на всеослушание разправили, че такъв добър човек като сеньор Баше и такава почтена къща като неговата не били виждали, откак се помнят; никога не били даже чували за такава весела сватба, но че вината била тяхна, тъй като първи започнали боя. Поживели, горките, още малко, но колко точно, не мога ви кажа. Оттогава хората повярвали, че за сплетници и свидетели парите на Баше са по-опасни, по-смъртоносни и по-гибелни, отколкото някога тулузкото злато или коня на Сеян[4] за притежателите си. И ето как сеньор Баше бил оставен на мира, а изразът „сватбата на Баше“ станал народна поговорка.

[1] Жан Шастене де ла Рош-Розе — министър при Франциск I и Хенрих II. ↑

[2] Господин кралят — Съдебните изпълнители се наричали „служители на краля“. ↑

[3] … същински пир на лапити… — в диалога на Лукиан „Пир или Лапити“ се разказва за сбиване на сватбен пир. ↑

[4] … тулузкото злато или коня на Сеян… — Авъл Гелий разказва, че златото, заграбено в храма на галския град Тулуза от римския консул Цепион (II в. пр.н.е.), донесло нещастие на всички, които получили своя дял добитък. Същият Гелий разказва за коня на някой си Сеян, осъден на смърт от Марк Антоний. Всички следващи притежатели на този кон също загивали от насилствена смърт. ↑

Глава XVI
Как брат Жан изпитва нрава на сплетниците

— Този разказ — забеляза Пантагрюел — щеше да бъде забавен, ако не навираше непрестанно страха божи в очите ни.

— А на мен щеше да се понрави още повече — каза Епистемон, — ако градушката от железни юмруци се изсипеше върху блажения игумен. Този, дето прахосвал пари за собственото си удоволствие ту за да тревожи Баше, ту за да гледа как пердашат сплетниците. Юмручните удари много хубаво щяха да нашарят плешивата му глава, особено като си помисли човек за подкупите, вземани от скитащите съдии[1], ония, дето раздават правосъдие под брястова сянка. И къде всъщност е грешката на тези нещастни сплетници?

— Спомням си по този повод — подхвана Пантагрюел — историята на един благороден жител на древния Рим на име Луций Нераций. Човекът произхождал от благородно и богато за времето си семейство. Ала бил твърде своенравен и когато тръгвал из града, заповядвал на слугите си да напълнят торби със златни и сребърни монети и ако срещнел на улицата празноскитащ, без повод, просто така на шега, го цапардосвал по мутрата, а после, за да го умилостиви и възпре да не прибягва до съд, му предлагал пари. Действайки така, той го правел щастлив в съгласие с един от законите на Дванадесетте таблици. Така той разходвал своето състояние и биел хората срещу собствените си пари.

— Кълна се в свещения сандал на свети Бенедикт, аз ей сега ще узная каква е тази работа! — извика брат Жан.

С тези думи той слезе на суша, извади кесията си и измъкна от нея двайсет екю с изображение на слънцето. После извика така, че да го чуят всички сплетници от околността:

— Кой е съгласен да го посинят от бой и срещу това да спечели двайсет златни екю?

— Аз, аз, аз! — ревнаха в един глас всички. — Ще ни вземете здравето, знаем си ние, господине, но и печалбата не е за изпущане.

И един през друг се хвърлиха към брат Жан: всекиму се искаше да го натупат пръв срещу това толкова високо заплащане. Брат Жан огледа цялото сборище и си избра един червенонос сплетник, който носеше на десния си палец тежък сребърен пръстен с много голям жабешки камък.

При този избор аз долових всеобщо недоволство и чух млад висок и сухичък сплетник, сръчен и сведущ учен и явно ползващ се с уважение в църковния съд, да мърмори и се оплаква, че упоменатият червеноноско ни отнема всички клиенти и че ако в целия край се съберат всичко на всичко трийсет удара с тояга, двайсет и осем и половина той обирал за себе си. Тези одумки и тези оплаквания издаваха не друго, разбира се, а завист.

Но както и да е… Брат Жан започна да налага с тоягата си червеноноско по гърба, по корема, по ръцете, по краката, по главата или накъсо казано, дето свари, и го посини така, че аз си рекох — брех, пречука човека. Накрая му даде и двайсетте екю. И ето ви нашия поганец, прав и щастлив, да пристъпва като един, но не, що думам, като двама крале! А в това време другите сплетници се молеха на брат Жан:

— Отче дяволе, ако ви е угодно да понатупате и други, ние сме на ваше разположение, а и по-евтино ще ви вземем. Уверяваме ви, ние сме на ваше разположение с всички наши чанти, книжа, пера и с каквото още пожелаете.

А червеноноско се спотайваше, спотайваше, па току скочи и високо извика:

— Ах вие, разбойници, на моя харман ще вършеете! Искате да ме ограбите и да примамвате купувачите ми! Призовавам ви да се явите пред владишкия ежеседмичен съд, негодници проклети! Вие знаете, ама и бате ви знае — ще ви науча аз как се прилъгват чужди купувачи.

После се обърна към брат Жан и любезен и усмихнат до уши, каза:

— Преподобни отче дяволе, господине, ако одобрявате стоката ми и ако вам е угодно още малко да се позабавлявате, като ме посгреете, ще се задоволя и с половин цена, повече няма да ви взема. И ви моля никак да не ме жалите. Аз съм напълно и изцяло на услугите ви, господин дяволе — глава, дробове, карантия, всичко е на ваше разположение. Говоря ви най-чистосърдечно.

Брат Жан прекъсна словоизлиянията му и погледна настрана. Сборището на сплетниците се отправяше към Панюрж, Епистемон, Гимнаст и останалите с молба веднага да ги натупат на каквато и да е цена, в противен случай рискували да изпукат от глад. Никой обаче не искаше и да ги чуе.

После, тръгвайки да търсим прясна вода за екипажа, ние срещнахме две стари сплетнички, които горчиво плачеха и се окайваха. Пантагрюел беше останал на кораба и тъкмо в тази минута заби камбаната за отплаване. Ние помислихме, че двете старици са роднини на сплетника, когото брат Жан беше натупал здравата, и ги запитахме защо плачат и се окайват толкова. А те отговориха, че как да не плачат, когато току-що омотали монаха около врата на двамата най-почтени сплетници в страната.

— Моите слуги — каза Гимнаст — се забавляват, като омотават монаха, сиреч въжето, около краката на спящите си другари. Да омотаеш монаха около врата на някого, ще рече да го обесиш или удушиш.

— Така, така — додаде брат Жан, — вие разсъждавате като свети Жан дьо ла Палис[2].

Когато запитахме защо ги обесили, жените отвърнаха, че били задигнали църковните украшения (разбирай — одежди) и ги скрили под камбанарията.

— Ето ви история неясна, пълна със загадки и алегории! — забеляза Епистемон.

[1] … скитащите съдии… — лица, упълномощени от светски или духовни феодали да раздават правосъдие по места. ↑

[2] Свети Жан дьо ла Палис — така по простому се наричал свети Йоан, авторът на Апокалипсиса. ↑

Глава XVII
Как Пантагрюел посети двата острова Тою[1] и Бою[2] и странната смърт на Бренгнарий, лапач на ветрени мелници

Този ден Пантагрюел посети двата острова Тою и Бою, където не намерихме нищо за ядене: по липса на ветрени мелници, с каквито обикновено се хранел, великанът Бренгнарий изгълтал всички печки, тигани, котли, пиростии, тави и тенджери в страната. И не щете ли, малко преди разсъмване, в часа на храносмилането, той почувствал остри болки вследствие увеличената киселинност на стомашния сок, дължима според лекарите на това, че естествената храносмилателна способност на стомаха, благодарение на която великанът поглъщал цели ветрени мелници, се оказала недостатъчна, за да се смелят напълно печките и пиростиите; котлите и тенджерите той усвоявал нелошо, както констатирали лекарите от изпражненията и от четирите бъчви урина, която тази сутрин на два пъти бил изпуснал.

В желанието си да го излекуват лекарите прибягнали до различни способи на медицинското изкуство. Ала болестта се оказала по-силна от лекарствата. И благородният Бренгнарий се беше споминал тази сутрин, но по начин толкова необичаен, че от днес нататък даже Есхиловата смърт няма да ви учудва. Есхил, комуто прорицатели предрекли, че ще умре смазан от тежестта на някакъв предмет, предопределен да се стовари върху него в еди-кой си ден, излязъл от града, заобиколил внимателно всички постройки, дървета, скали и прочие твърди неща, които допущал, че могат да паднат и с падането си да се окажат опасни за живота му. После спрял сред една просторна ливада, като огледал с доверие синьото и ясно небе и решил, че тук е в пълна безопасност, стига само върху него да не се срути небесният свод, нещо, което той считал за невъзможно. А аз съм чувал да казват, че чучулигите се боят много от такова срутване на небесния свод — боят се да не бъдат изловени до една, ако той наистина вземе да се срути.

От същото се опасявали някога и рейнските келти — става дума за благородните, храбри, неустрашими, войнствени и победоносни франки. Веднъж Александър Велики ги запитал от какво най-много се страхуват на света, като се надявал, че вземайки под внимание неговите велики подвизи, победи, завоевания и триумфи, ще посочат именно него, ала те отговорили, че не се боят от нищо освен от срутване на небесния свод, но това не им попречило, ако вярваме на Страбон (кн. VII) и на Ариан (кн. I), да влязат в приятелски съюз с този благороден и великодушен цар.

В своята книга „За образа, появил се на лунната повърхност“ Плутарх също говори за някой си Фенакс, който много се страхувал луната да не падне на земята и изпитвал към живущите под нея, тоест към етиопците и цейлонците, жалост и състрадание при мисълта, че върху тях може да се строполи такава грамада. Страхувал се и за небето, и за земята, тъй като считал, че те не се опират достатъчно здраво на Атласките стълбове, както мислели древните според уверенията на Аристотел (Meta ta phys[296], кн. V)

Напук на всички предварителни мерки обаче Есхил бил убит от костенурка, която, изтръгвайки се от ноктите на издигналия я в небесата орел, паднала върху главата му и с корубата си му разбила черепа.

Други примери: поетът Анакреон — задавил се с гроздова семка и умрял; римският претор Фабий — задушил се с кози косъм, попаднал в чашата с мляко; друг пък се стеснявал да пусне газ в присъствието на римския император Клавдий и скоропостижно починал; римлянин, погребан край пътя Фламиния — Рим, се оплаква в епитафията си, че умрял не от друго, а от котка, одраскала малкия му пръст. Кв. Леканий Бас починал ненадейно, след като убол с игла левия си палец, макар убождането да било едва забележимо; и нормандският медик Кенло починал скоропостижно в Монпелие, когато измъквал с перо впилия се в ръката му кърлеж. Други примери — историята с Филемон: неговият слуга, както знаем, поставил на господарската трапеза като предястие към обеда пресни смокини, след което отишъл да налее вино, а междувременно някакво магаре се вмъкнало в трапезарията и с наслада започнало да гълта една след друга смокините. В това време се задал и самият Филемон и наблюдавайки с любопитство как сладко магарето лапа смокините, казал на слугата си: „Щом си поставил смокини за угощение на това магаре, дай му сега да си сръбне и от хубавото вино, което си донесъл.“ Като казал тези думи, Филемон така се развеселил и тъй силно и толкова дълго се смял, че вследствие голямото напрежение на далака дъхът му секнал и той скоропостижно се споминал; и Спурий Сауфей предал богу дух ненадейно, когато, излизайки от баня, изгълтал едно рохко яйце; Бокачо пък разправя за някакъв човек, който умрял, когато си човъркал зъбите с люлякова клечица; и здравият и читав Филипо Плакут неочаквано хвърлил топа, когато изплащал стари дългове; също и художникът Зевксис ненадейно пукнал от смях при вида на нарисуваната от него старица. И още хиляди и хиляди подобни случаи, разказвани от Верий, Плиний, Валерий, Баптист Фулгоз или от Бакабери Старши.

Добрият Бренгнарий, уви, се задушил от парче прясно масло, което той, по съвета на лекарите, нагълтал пред самата уста на една гореща пещ.

Разказваха ми също така как куланският крал[297] на остров Бою разгромил сатрапите на цар Мехлот и как сринал със земята крепостта Белима. После минахме покрай Островите на поплювковците и мижитурките. Зърнахме и островите Телениабин и Генелиабин, много красиви и богати с треви за клизма, а накрая и островите Ениг и Евиг[298], дето станала оная история, в която някога бяха насадили Хесенския ландграф.

[1] Тою — пустота (евр.). ↑

[2] Бою — пустиня (евр.). ↑

[296] „Метафизика“ (гр.). — Б.пр. ↑

[297] … куланският крал… — Кулан — селце в Централна Франция. ↑

[298] … островите Ениг и Евиг… — в 1547 г. Карл V подписал мирен договор с Хесенския ландграф, но в текста на договора вместо „ohne einige Gefängnis“ (без всякакво задържане под стража) било написано „ohne ewige Gefängnis“ (без вечно задържане под стража) и ландграфът попаднал в затвора, дето преседял до 1552 г. ↑

Глава XVIII
Как Пантагрюел се спаси от силна буря в морето

На другия ден забелязахме отдясно девет кораба, натоварени с монаси: доминиканци, йезуити, капуцини, ермити, августинци, бернардинци, бенедиктинци, театинци, егнатинци, амадейци, корделиери, кармелити, францисканци и други свети отци, които отиваха на Кесилския събор[1] да поразчепкат религиозните догми в защита срещу новопоявилите се еретици. Ах, как се зарадва, как се зарадва Панюрж, като ги видя, уверен, че такава среща предвещава щастие не само за този ден, но и за редица следващи! И като поздрави любезно добрите отци и предостави на благочестивите им и усърдни молитви спасението на душата си, нареди да хвърлят на корабите им седемдесет и осем дузини свински бутове, сума ти хайвер, десетки наденици и суджуци, стотици осолени кефали и две хиляди лъскави дуката за успокоение на покойниците.

Пантагрюел стоеше настрана замислен и тъжен. Забелязал това, брат Жан го запита на какво се дължи тази необичайна тъга.

Тъкмо в този миг лоцманът, наблюдавайки бясната игра на ветропоказателя върху кърмата и предвиждайки лошо време и нова буря, помоли кормчии, матроси и юнги, както и нас, пътниците, да бъдем в готовност, нареди да снемат платната, предната и задната мачта, марсела, големия парус, паруса на бизан-мачтата и бушпршпе, да спуснат булините, малката и голямата стенга, както и бизан-мачтата, а на реи да оставят само вантите.

Внезапно морето се надигна и се залюля издълбоко; огромни вълни заблъскаха борда; мистралът, съпровождан от бесен ураган, ужасни циклони и смъртоносни вихрушки, засъска през подпорните греди; небето почерня, загърмя, засвятка, плисна дъжд, удари град; въздухът загуби прозрачността си, стана непроницаем, черен, тежък и само мълниите, светкавиците и разкъсаните огнени облаци озаряваха тъмнината; категиди, тиели, лелапи и престери бушуваха безспир над нас; от време на време всичко наоколо пламваше в отровнозеления блясък на псолоенти, арг, елики[2] и други небесни мълнии; всички наши небесни пътеводни знаци бяха скрити или неясни; чудовищният ураган издигаше високо отвесните вълни. Повярвайте ми, ние мислехме, че сме доживели древния хаос, когато всички стихии — огън, въздух, море, земя — се сливали в едно.

Измъчен, изчерпан, полумъртъв, Панюрж седеше свит на палубата, наситил малко преди това рибите със съдържанието на стомаха си. Той призова на помощ всички добри светии и светици, обеща да се изповяда, когато и където трябва, и накрая извика:

— Ей, готвачо, приятелю мой, бащице, братко мой, подай ми нещо соленко! Виждам аз, скоро ще се нагълтаме с водичка. Малко ядене и много пиене — така ще я караме оттук нататък! Дано бог и пресветата, пречистата и преблагословената Богородица помогнат да се озова здрав и читав час по-скоро, искам да кажа, още сега, на твърда земя. О, трижди, четирижди блажени ония, дето си садят зелки. О, парки, защо не ми отредихте съдба на градинар! О, колцина са щастливците, удостоени от Юпитер с такова благоволение! У тях единият крак всякога е на земята, а и другият не е далеч от него. Умувайте колкото ви е угодно върху щастието и висшето благо, аз обаче, с ръка на сърце, ви казвам, че считам за най-честит оня, който си сади зелки, и го казвам с по-голямо основание от Пирон, който в минута на подобна опасност, съглеждайки на брега прасе, го обявил за най-голям щастливец, първо, защото обирало разсипания наоколо ечемик, следователно разполагало с ечемик в изобилие, и, второ, защото на всичко отгоре си тичало по твърдата земя.

Ах, само животът на суша е живот, достоен и за бога, и за господаря! Господи, спасителю наш, тази вълна ще ни отнесе! О, приятели, дайте ми малко оцет. Вир-вода съм от пот! Горко ни! Фаловете са разкъсани, от носовите въжета нищо не е останало, мачтите се трошат, брам-стенгът плава в морето, подводната част на кораба гледа вече към слънцето и почти всички котвени въжета са разнищени. Уви! Уви! Къде са булините? Ще се мре! Уви, дойде време да мрем! Водата отнесе фок-мачтата. О, в чии ли ръце ще попаднат тези отломъци? Приятели, позволете ми да се скрия зад парапета. Момчета, фенерът падна! Божичко, не изпущайте от ръка румпела, ни талея! Чувам да скърцат пантите на кормилото. Да не би да се е счупило? За бога, да спасим брюка, оставете бейфута! Бе-бе-бе, бу-бу! Моля, господин звездоброецо, погледнете стрелката на вашия компас и кажете, откъде се взе тази буря? Честна дума ви казвам, ужасно се страхувам! Бу-бу-бу-бу-бу! Свършено е с мене! Че и гащите си подмокрих от страх. Бу-бу-бу-бу! Оле-ле-ле-ле! Оле-ле-ле-ле! Бу-бу-бу! У-у-у! Бу-бу-бу-бу! Потъвам, потъвам, умирам! Добри хора, потъвам!

[1] Кесилския събор — Тридентският. Кесил — еврейско наименование на звездата Орион, вестителка на бури и несполуки. ↑

[2] Категида — вихър, тиела — буря, лелап — ураган, престер — стихия, псолоент — мълния, арг — светкавица, елик — припламване — гръцки термини, които Рабле заимства от Аристотел. ↑

Глава XIX
Как се държаха по време на бурята Панюрж и брат Жан

Пантагрюел призова на помощ Спасителя и горещо и усърдно му се помоли, а после улови по съветите на лоцмана с две ръце кормилото и закрепи мачтата. Съблякъл се по сетре, брат Жан изтича да помага на моряците. Епистемон, Понократ и другите последваха примера му. Само Панюрж, седнал на палубата, продължаваше да хълца и да се вайка. Минавайки между скамейките, брат Жан го зърна и извика:

— Ей, теле, ревльо, циврьо! По-добре ще сториш да дойдеш при нас и ни помогнеш, вместо да седиш на задника си като маймуна и да мучиш като крава.

— Бе-бе-бе, бу-бу-бу! — отвърна Панюрж. — Брат Жан, приятелю мой, добри ми отче, потъвам, потъвам, приятелю мой, потъвам! Свършено е с мен, мой духовен бащице, приятелю мой, свършено е! Вашият меч няма да ме спаси. Горко нам, горко! Ние вече преминахме цялата гама и стигнахме горното „до“. Бе-бе-бе, бу-бу! Горко нам! А сега сме под долното „до“! Потъвам! Ах, отче мой, мой стричко, мое всичко! Пот се лее от ръкавите и от крачолите ми! Бу-бу-бу, ху-ху-ху, ха-ха-ха, потъвам! Уви, уви, ху-ху-ху-ху-ху-ху-ху! Бе-бе, бу-бу, бо-бу, бо-бу, хо-хо-хо-хо! Уви, уви! Сега съм с главата надолу и с краката нагоре — същинско раздвоено дръвче, само листенца дето си нямам. Ех, да дадеше господ да се видя в гемията на преподобните и блажени отци, които тази сутрин срещнахме — думата ми е за съборяните, — тези тъй набожни, тъй блажени, тъй весели, тъй мили и тъй любезни братя во Христе. Горко ми, горко, уви, уви! Тази дяволска вълна (mea culpa, Deus![297]), искам да кажа, тази божа вълна ще загроби кораба ни, ама де да видим! Уви! Брат Жан, отче, приятелю, изповядай ме! Ето, погледни, на колене съм! Confiteor![298] Дай ми благословията си.

— Я ела сам ти, дяволско изчадие — извика брат Жан, — я ела да ни помогнеш, дяволски угоднико! Ще дойдеш ли, или не?

— Не кълни в такъв час, отче мой, приятелю мой — рече Панюрж. — Виж, утре пустосвай и чумосвай колкото щеш. Горко нам, горко! Уви! Корабът се пълни с вода. Потъвам, уви! Уви! Бе-бе-бе-бе-бе, бу-бу-бу-бу! Ето ни и на дъното. Горко нам, горко! Милион и осемстотин хиляди годишна рента давам на този, който ме изведе на суша, ей тъй на, както съм — накакан и изпоцапан, стига само да се намери такъв човек в моето непрокопсано отечество. Confiteor! Уви! Нека напиша само с няколко думи кратко завещание или поне параграфче!

— Не един, а легион дяволи са влезли под кожата на този рогоносец! — извика брат Жан. — Боже господи! За завещание бълнува, и то когато сме пред гибел и повече от всякога трябва да запретнем ръкави. Ще дойдеш ли най-после, или не, дявол те взел! Началнико на галерите, миличък мой, помощник-началнико, насам, насам елате! Гимнаст, насам, тук на естантерола! Този удар, велики боже, ни довърши. Сега и фенерът угасна. Всичко отива по дяволите…

— Горко нам, горко, горко! — заизвива Панюрж. — Бу-бу-бу-бу-бу! Горко нам, горко! Тук ли трябваше да загинем? За бога, добри ми хора, потъвам, умирам! Consummatum est![299] Свършено е с мен!

— Му-му-му! — викна брат Жан. — Пфу, жалък смрадлив ревльо. Ей, юнга, грабвай помпата. Ти какво, да не си ранен? Само това ни липсваше. Слушай, вържи въжетата за един от железните колове. Тук, тук, от тази страна, дявол го взел! Така, така, приятелче, така!

— Ах, брат Жан, мой духовен бащице и приятелю — занарежда отново Панюрж, — не кълни така! Не влизай в грях! Горко нам, горко! Бе-бе-бе, бу-бу-бу, потъвам, умирам, приятели мои! Прощавам на всички. Сбогом, in manus[300]! Бу-бу-бу-у-у-у! Свети Михаил Орски и свети Никола, само веднъж още и никога повече! Помогнете ми и този път, искам да кажа, изведете ме здрав и читав на суша, а аз и на вас, и на господа наш обещавам да издигна голям и прехубав параклис, че може и два.

Между Канд и Монсоро нищо не вирее,

няма стадо да пасе, нито пък да блее,

Горко ми, горко! Устата ми се напълни, кажи-речи, с осемнайсет кофи вода, а може и да са повече. Бу-бу-бу-бу… Колко е горчива и солена!

— Кълна се в кръвта, плътта, червата и в главата си — запустосва брат Жан, — че ако още веднъж те чуя да увиваш така, дяволе рогати, ще нагостя с тебе морските вълци. Какво чакаме, та не хвърлим в морето този циврьо? Хайде, гребецо, залягай здраво, миличък, така, така, приятелю! Дръжте се добре вие, там горе! Охо-о! Няма шега! Небето се раздира от светкавици и гръмотевици. Чини ми се, че днес всички дяволи са побеснели или Прозерпина се мята в родилни мъки. Целият ад е повел юдинско хоро в мрака.

[297] Грешен съм, боже! (лат.). — Б.пр. ↑

[298] Разкайвам се! (лат.). — Б.пр. ↑

[299] Свършено е! (лат.). — Б.пр. ↑

[300] Предавам душата си в твои ръце (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XX
Как моряците изоставят корабите в разгара на бурята

— О — извика Панюрж, — грешите, брат Жан, бивш мой приятелю. Казвам бивш, тъй като сега ни аз съм ваш приятел, ни вие — мой. Неприятно ми е да ви напомням, но струва ми се, че туй ваше пустосване облекчава далака ви; така и дърварят изпитва голямо облекчение, когато при всеки удар някой наоколо високо извиква: „Хък“; и играчът на кегли е безкрайно улесняван, когато някой съобразителен човек, забелязал, че топката му не се насочва в целта, навежда глава и с цялото си тяло се наклонява към страната, дето ловко подхвърлената топка непременно би срещнала кеглите. Но, така или иначе, вие грешите, скъпи ми приятелю. А какво ще речете, ако сега си похапнем нещо кабирно[1] — може би то ще ни спаси от бурята? Чел бях някъде, че в море по време на буря жреците на Кабирите, толкова възпявани от Орфей, Аполоний, Ферекид, Страбон, Павзаний и Херодот, никога не изпитвали страх и се чувствали в пълна безопасност.

— Какво пак ломоти този дявол! — сопна се брат Жан. — Да върви по дяволите, по хиляди, милиони, стотици милиони дяволи, този дяволски рогоносец. Ще дойдеш ли най-после да помогнеш ти, стара маймуно? Ще дойдеш ли, или не? Тук на бакборда! Свята глава господня, що за маймунски молитви мънка под носа си този побъркан и обсебен от дяволите антихрист? Та нали той докара бурята, а сега отказва да помага на командата. Ако дойда там, ей богу, ще те смотам като същински демон на бурята. Тук, юнга, тук, душице, дръж здраво, сега ще завържа гръцки възел. Ех, какъв си ми миличък! Дай боже да станеш абат в Талмуз, а сегашния да го видя пазач на Круле! Понократ, братко, внимавайте да не се нараните! Епистемон, дръпнете се от борда — видях там да пада мълния!

— Греби по-живо!

— Точно тъй. По-живо, по-живо, по-живо! Хайде, лодчице! По-живо! Но за бога, какво става? Носът е на парчета! Гърмете, дяволи, пърдете, трещете, бучете! Плюя аз на тази вълна! Божичко, още малко, и да ме отнесе. Сякаш милиони дяволи от всички окръзи са се събрали на съвет или съзаклятничат около избора на новия ректор.

— На бакборда!

— Точно тъй. Затегни скрипеца, хей, юнга, дявол те взел, чуваш ли? На бакборда, на бакборда!

— Бе-бе-бе, бу-бу-бу! — боботеше Панюрж. — Бу-бу, бе-бе-бе, потъвам! Ни небе, ни земя виждам! Горко нам, горко! От четирите стихии останаха ни само две — огън и вода. Бу-бу-бу, бу-бу! Ех, да можеше сега с божията милост да се видя в Сьойиското лозе или пък в Шинон, при сладкаря Инокентий, по-близичко до шарената изба — щях да се съглася да запретна ръкави и да ви изпека сладки. Мили началнико, не може ли да ме изхвърлиш на суша? Човек с добро сърце си бил, казваха ми хората. Ще ти дам всичкия си добитък и цялата си голяма градина с охлюви, ако с твоя помощ крачето ми стъпи на суша. О, горкият аз, горкият! Потъвам! Господи! Мили приятели, тъй и тъй скоро няма да се доберем до тих пристан, ами поне да поспрем на рейд където и да е. Хвърляйте котва! Да се измъкнем от тази беда, моля ви! Господин началник, за бога, спуснете сондата и лота! Нека измерим дълбочината. Господин началник, в името на нашия Спасител, нека опитаме, нека разберем може ли да пием тук прави, без да се навеждаме. Имам свои съображения за това.

— Реи долу! — изкомандва лоцманът. — Дръж фала! Спущай всички реи! Събирай платната! Хей! Внимание — галсите по-ниско! Хей, реи долу, пори с носа вълната! Изключи румпела! Остани в дрейфа!

— Къде сме? — запита Пантагрюел. — Боже, Спасителю наш, ела ни на помощ!

— Остани в дрейфа, чуваш ли! — извика старшият лоцман Жаме Брайе. — Остани в дрейфа! И оттук нататък всеки да се моли за душата си и да се надява само на чудо!

— Да дадем хубав тържествен обет пред бога! — предложи Панюрж. — Горко, горко, горко ни, бу-бу, бе-бе-бе, бу-бу-бу! Горко, горко ни! Да изпроводим някого от нас на поклонение. Така, така, нека всеки отдели някоя и друга стотинка от кесията си. Да, така!

— Ей, вие там — провикна се брат Жан, — на щирборда, дявол ви взел! За бога, остани в дрейфа! Изключи румпела! Остани в дрейфа, остани в дрейфа! А сега да пием! Но от най-хубавото и най-пивкото. Чуваш ли там горе, ей ти, готвачо? Разпореди се, сервирай! А то винцето и без друго ще отиде по дяволите. Ей, паже, донеси ми тук чекмеджето (така наричаше той молитвеника си)! Почакай, тегли, приятелю мой, запушалката е тук — ето така. Исусе спасителю, сега пък град и мълния! Ей, вие там, горе, моля, дръжте се добре! Кога е празникът на всички светии? Аз бих рекъл, че днес е нечестивият празник на милиони дяволски пълчища.

— Жалко — каза Панюрж. — Напразно, брат Жан, погубваш душата си. О, какъв добър приятел губя аз в тебе. Горко ни, горко, от минута на минута става по-зле. Вървим от Сцила към Харибда! Оле-ле, потъвам! Confiteor! Брат Жан, отче мой, само една думичка за завещание! Господин извлекател на квинтесенции, приятелю мой, Ахате мой! Ксеноман, мое всичко! Уви! Потъвам, две думички за завещание! Ето тук, на тази рогозка.

[1] … нещо кабирно… — Кабири — древнофиникийски божества, култът към които преминал в Гърция. Кабирно-ярешка скара. ↑

Глава XXI
Продължение на бурята и кратки разговори по завещанията, направени по море

— Да правиш завещание в такъв час — каза Епистемон, — когато трябва да напрегнем сили и помогнем на екипажа да предотврати корабокрушението, ми се струва неразумна и ненавременна постъпка; това ми напомня за Цезаровите легионери и поддръжници, които още с влизането си в Галия захванали да съставят завещания с всичките му там преписки и актове, да окайват съдбата си и да се оплакват от отсъствието на жените и приятелите си, когато вместо това трябвало само да грабнат оръжие и да разбият противника си Армовист. Такава глупост проявил и коларят, който прекатурил в нивата колата си и вместо да бодне воловете и напрегне мишци сам да изправи колелата, коленичил и започнал да призовава на помощ Херкулес. За какво ще ви послужи тук това завещание? При нас работите стоят така — или ще се спасим, или ще потънем. Ако се спасим, завещанието ще се окаже излишно. То е действително и встъпва в сила само след смъртта на завещателя. Ако пък се удавим, завещанието ни ще има нашата участ. Тогава кой ще го отнесе на изпълнителя?

— Някоя добра вълна ще го изхвърли на брега, както изхвърли Одисей — отвърна Панюрж, — и някоя царска дъщеря, излязла да се разходи на прохлада, ще го намери, ще го изпълни дума по дума и ще издигне в моя чест близо до брега великолепен паметник, както стори Дидона за съпруга си Сихей; Еней — за Деифоба на троянския бряг, близо до Рета; Андромаха — за Хектор в град Бутрот; Аристотел — за Хермиа и Евбул; атиняните — за поета Еврипид; римляните — за Друз в Германия и Александър Север, техен император, в Галия; гръцкият поет Ариопластис — за моряка Калакохросу; Ксенокрит — за Лизидик; Тимар — за своя син Телевтагор; Евполид и Аристодика — за сина си Теотим; Онест — за Тимокъл; Калимах — за Сополид, син на Диоклид; Катул — за своя брат; Стаций — за баща си и Жермен дьо Бри — за бретонския лодкар Ерве[1].

— Ти бълнуваш ли? — прекъсна го брат Жан. — Я ела тук да помагаш, угоднико на петстотин милиона дяволи, хайде, помагай! Дано шанкър покрие мустаците ти и дано те налегнат още аршин и половина циреи, та да имаш доволно и за гащи, и за нов копчелък! Потъва ли корабът ни? Боже всесилни, как да го спасим? Сякаш всички морски дяволи са си дали среща в този миг. Не, дяволи и таласъми да ме вземат, ако се измъкнем от тук!

Точно в тази минута се разнесе умоляващият глас на Пантагрюел, който казваше:

— Господи, спаси ни! Загиваме! Но и така да е, боже справедливи, не слушай жалбите ни и нека бъде волята ти.

— Бог и пресветата Дева да бъдат с нас! — помоли се на свой ред Панюрж. — Оле-ле, потъвам! Бе-бе-бе, бу-бу-бу, бу-бу! In manus! Велики боже, изпрати ми някой делфин да ме изнесе на суша, както стори с мъничкия Арион. И тогава аз сладко, сладко ще ти засвиря на арфа, стига само тя да е цяла.

— Дяволите да ме вземат — викна брат Жан („Боже, помогни!“ — зашепна Панюрж), — ако ей сега не сляза да ти докажа нагледно, че яйчицата ти висят на задника на рогато, рогоносно, безрого теле. Му-му-му! Му-му-му! Ела да помогнеш, размучал се вол с трийсет милиона дяволи под кожата! Ще дойдеш, или не, ти, жалък тюлене? Фуй, какъв досаден ревльо!

— Няма ли да речете веднъж нещо по-така?

— Ща, ща! Подайте ми веселото чекмедже — сега ще му погладя козинката, започвайки от края Beatus vir qui поп abiit[301]. Всичко това зная наизуст. Я сега да погледнем житието на господин свети Никола.

Horrida tempestas montem turbavit acutum.[302]

„Хала“ наричаха в колежа „Монтегю“ големия побойник, страшилище за всички ученици. И ако има вечни мъки за педагозите, които бият клетите дечица, невинните ученичета, то кълна се в честта си, че той е вече под колелото на Иксион и шиба кучето с отрязаната опашка, което го върти. А ако за побой над невинни деца въздават вечно блаженство, тогава трябва да се предполага, че сега е над…

[1] … Жермен дьо Бри — за бретонския лодкар Ерве. Жермен дьо Бри прославил в поема подвига на бретонския кормчия, който в 1512 г. предпочел да се удави (с горящия си кораб), вместо да се предаде на англичаните. ↑

[301] Блажен мъжът, който не се е събирал [с нечестиви] (лат.). — Б.пр. ↑

[302] Страшна хала разтърси Острия връх (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXII
Край на бурята

— Земя, земя! — провикна се Пантагрюел. — Виждам земя! Не унивайте, братя! Не сме далеч от пристан. На север небето се прояснява. Усещате ли сирокото?

— Не отпадайте духом, момчета — каза лоцманът, — вятърът утихва. Голямата стенга! По-живо! По-живо! Малките паруси на задната мачта! Въжето на кабестана! Върти, върти, върти! Ръка на фала! По-живо, по-живо, по-живо! Изправи румпела! Дръж здраво скрипеца! Бъди готов с шкотите! С булините! Постави галсите на бакборда! Румпелът под вятър! Стегни шкотата на щирборда, кучи сине!

— Сега, миличък, поне знаеш коя е майка ти — подхвърли брат Жан на матроса.

— Движи се по посока на вятъра! Опъни всички платна. Дай високо румпела!

— Румпелът е високо — отвръщаха моряците.

— Съкращавай пътя! С нос към пристана! Стягай малките платна! По-живо, по-живо!

— Отлично казано и премислено! — забеляза брат Жан. — Хайде, хайде, момчета, не се потривайте! По-живо, по-живо!

— На щирборда!

— Отлично казано и премислено! Бурята, чини ми се, утихва, отива си по живо и по здраво. Щем не щем ще речем — слава на господа бога! Дяволите вече си стягат мартинките.

— Отпущай въжето!

— Отлично казано! Мъдро и предвидливо! Отпущай, отпущай! Милички Понократе! За бога, тук, тук, разгулниче! Този вагабонт само мъжки момчета ще зачева! Добри ми Евстене! Изтичай към предната мачта!

— По-живо, по-живо!

— Отлично казано! По-живо, по-живо! За бога, по-живо!

— Страх ли, о, далеч е той от мен, днес празнично съм пременен! Коледа! Коледа! Коледа!

— Обичам тази лодкарска песен — забеляза Епистемон, — тъкмо сега й е времето, днес наистина е празник!

— По-живо, по-живо, момчета!

— О — високо извика Епистемон, — заповядвам ви да се надявате! Там, надясно, виждам звездата Кастор[1].

— Бе-бе, бу-бу-бу — подхвана отново Панюрж. — Боя се, че не е Кастор, а блудницата Елена.

— Тази звезда всъщност е Миксархагет, ако предпочиташ аргивското й наименование — отвърна Епистемон. — Хей, хей, виждам земя, виждам селище, виждам тълпа от хора на пристана! Виждам да свети и маяк!

— Хей, хей! — провикна се лоцманът. — Заобиколи вълнолома и скалите!

— Заобиколени са! — отвърнаха моряците.

— Охранителният кораб тръгва към нас — каза лоцманът. — Другите от конвоя също. Помощта пристига навреме!

— Свети Жан — възрадва се Панюрж, — ех, че хубаво казано! О, златни думи!

— Хм, хм, хм! — обади се брат Жан. — Ако ти не свиеш нещо от моето чекмедже, рогатият да те свие! Чуваш ли, дяволски блуднико? Господин началнико! И за вас има пълна купа, и то от най-хубавото. Донеси стаканите и оня голям пес или свинския бут, все едно. Внимавай да не се препънеш в него.

— Смело, момчета, смело! — извика Пантагрюел. — Дръжте се! Вижте: към нашия кораб се приближават две малки лодки, три гемии, пет шипа[2], осем катера, четири гондоли и шест фрегати — добри хора от най-близкия остров ни ги изпращат на помощ. Но кой е този Укалегон[3], който през цялото време вика и се окайва? Не държа ли сам аз кормилото по-право и по-здраво от двеста въжета?

— Това е бедният дявол Панюрж — отвърна брат Жан, — болен от конска треска. Умира от страх, когато е пиян.

— Да — рече Пантагрюел, — уплашил се е от страшната буря, от този ужасен ураган; и ако даже никак не беше се потрудил да помогне при маневрата, аз и тогава не бих го уважавал ни на косъм по-малко от преди. Наистина, да трепериш пред всяка опасност, е признак на низка и малодушна природа; такъв е бил Агамемнон, което дало основание на Ахил да му каже, че има кучешки очи и сърце на кошута; от друга страна пък, отсъствието на какъвто и да е страх пред явна опасност е признак на слаб ум или даже на тъпота. Аз не искам да кажа, че след богохулството смъртта е най-страшна на този свят. Нито искам да споря със Сократ и академиците, които казват, че смъртта сама по себе си не е зло и следователно няма защо да се боим от нея. Аз само ще припомня, че смъртта при корабокрушение наистина е ужасна и даже бих казал — няма нищо по-ужасно от нея. Ненапразно Омир ни уверява, че да загине човек на море, е мъчително, ужасно и неестествено. Питагорейците се придържали към вярването, че душата е огън и че произхожда от огъня; и считали, макар и съвсем неоснователно, че ако човек загине във вода (стихия, враждебна на огъня), душата му угасва напълно. По време на бурята, застигнала корабите му близо до Сицилия, Еней съжалявал, че не загинал от ръката на могъщия Диомед, и казал, че трижди блажени са покойниците, намерили смъртта си при пожара в Троя. А ето че никой от нас не загина. Слава тебе вовеки веков, спасителю наш. Само корабите ни са доста разнебитени… Нищо! Ще ги постегнем. А сега внимавайте да не заседнем в плитчината!

[1] Кастор и Полукс се считали у древните за покровители на мореплавателите. ↑

[2] Шип — плавателен съд (англ.). ↑

[3] Укалегон — троянски старец, упоменаван от Омир в „Илиада“. ↑

Глава XXIII
Как след бурята Панюрж отново става приятен компаньон

— Хо, хо — викна Панюрж, — всичко си върви като по мед и масло! Бурята отмина. Моля, позволете ми да сляза пръв. Чака ме много бърза работа. А не трябва ли с още нещо да ви помогна? Дайте да навия това въже. Храбър съм аз, две мнения по това няма. Страхът за мен е почти непознат. Дайте, дайте, приятелю! Не, не, аз не съм от страхливите! Макар (признат грях не е грях) тази девета вълна, дето се търколи от носа до кърмата, да ме малко поуплаши.

— Събирай платната!

— Така, разбира се! А вие, брат Жан, защо сте скръстили ръце? Нима сега е време да се пие? Знаем ли дали мъчителят на свети Мартин не подготвя нова буря? Ами да бях ви помогнал с още нещо? Боже господи! Как се разкайвам, как се разкайвам, макар и малко късно! Защо не последвах учението на онези добри философи, дето казват, че е по-сигурно и по-приятно да се разхождаш край морето и да си плаваш до брега, както е за предпочитане да държиш коня за юздите и да си вървиш пеша. Хо, хо, хо, хвала тебе господи, всичко тръгна на добре. Че да бях ви помогнал с още нещо? Дайте, дайте, тази работа аз добре ще я свърша, дано само не ме чуе дяволът.

Между това Епистемон, който с всички сили се мъчеше да задържи едно от въжетата и ожули до кръв ръцете си, чу думите на Пантагрюел и каза:

— Мислите ли, господарю, че и аз не треперех като Панюрж? Страхът си е страх, но той не ми попречи да помагам наляво и надясно. Аз смятам, че щом по фатална и неизбежна необходимост наистина трябва да се мре в един или друг час, по един или друг начин, то такава е светата воля господня. Ето защо непрекъснато трябва да обръщаме очи към него, да търсим закрилата му, да го призоваваме и умоляваме. Но би било погрешно да се уповаваме само на него: ние трябва да полагаме усилия и всячески да му съдействаме. Да прощават празнодумците, сиреч богословите, че не зачитам законите им — аз говоря по съвест, а се придържам и към Светото писание. Вие знаете какво е казал консулът Гай Фламиний, когато бил притиснат от хитрия Анибал близо до Тразименското езеро в Перуджия. „Чеда мои — казал той на бойниците си, — не се надявайте да се измъкнем оттук с молитви и обети, ами тръгнете смело напред и само с меча ще си проправите път сред враговете.“ И Салуст цитира думите на Марк Порции Катон, който казва, че божията помощ не се добива с безполезни молитви и сълзи. Само с усърдие, с труд и с напрягане на всички сили се достига желаният изход във всяко дело. Ако в нужда и опасност покаже несъобразителност, малодушие и леност, човек напразно призовава боговете, които е възмутил и разгневил.

— Дяволите да ме вземат — провикна се брат Жан („Мен вече ме взеха наполовина“ — додаде Панюрж), — ала от вярно по-вярно е, че сьойиското лозе щеше да бъде до зърно обрано и унищожено, ако моя милост запееше Contra hostium insidias заедно с всички останали дяволи монаси, а не грабнеше тоягата да брани гроздето от лернейските разбойници.

— Чудесно — каза Панюрж, — всичко си върви добре. Само дето на брат Жан, тоест на брат Жан-мързелан, не му се ще да работи. Стои си човекът кротко и ме гледа как се потя и помагам на този почтен момък, господин първия матрос. Хей, господин началник! Извинете за безпокойството! Две думички, моля! Каква дебелина имат гредите на този кораб?

— Цели два пръста — отвърна лоцманът, — не се страхувайте!

— Боже господи — провикна се Панюрж, — значи, през цялото време ние сме само на два пръста от смъртта. Тази ли е тя една от деветте радости на брачния живот? Да, господин началнико, добре правите вие, като измервате опасността с лакти. Виж, колкото до мен, страх аз не зная що е — името ми е Гийом Безстрашния. Смелост търсете у мен, но не петльова фукня, а искам да кажа, смелост лъвска, неустрашимост на убиец. И не се боя от нищо… освен от опасностите.

Глава XXIV
Как брат Жан обвинява Панюрж, че напразно се е страхувал по време на бурята

— Добър ден, господа — каза Панюрж, — добър ден на всички. Живи и здрави ли сте? Слава богу. А вие? Добре сте пристигнали и бъдете добре дошли! Хайде да слизаме! Ей, гребци, пускайте стълбата! Нека тази лодка се приближи. С какво мога да ви помогна? Аз хубаво се потрудих, работих колкото четири вола и сега съм гладен като вълк. Местността тук наистина е прекрасна, а и хората са добри. Момчета, още ли се нуждаете от моята помощ? За бога, не щадете потта ми! Адам, сиреч мъжът, е създаден да се труди, както птицата — да хвърчи. Господ-бог наш иска, запомнете това добре, да ядем хляба насъщен с пот на челото, а не със скръстени ръце като този дрипав монах, брат Жан, когото виждате тук и който пие като сюнгер и умира от страх. Ето най-после и хубаво време. Сега разбирам колко мъдър е благородният Анахарсис, когато на въпроса: кой кораб счита за най-сигурен, отвърнал: „Който е в пристана.“

— И още нещо — подхвана Пантагрюел, — когато го запитали кои са повече: мъртвите или живите, той на свой ред запитал: „На коя страна поставяте плаващите в морето?“, като по този начин намекнал, че ония, които плават в морето, ежеминутно са изправени пред смъртна опасност и че живеят мъртви и умират живи. А Катон казал, че на този свят би се разкайвал само за три неща: ако повери тайна на жена, ако пропилее един-единствен ден в бездействие и ако тръгне по море за някъде, дето би стигнал и по суша.

— Кълна се в почтеното си расо — рече брат Жан на Панюрж, — че ти, мое блудниче, се беше изплашил безпричинно и неоснователно, тъй като на тебе не е съдено да потънеш. Ти сигурно ще бъдеш обесен на високо дръвце или изгорен жив като свят великомъченик. Господарю, искате ли сигурно наметало срещу дъжда? Снемете тези дрехи от вълчи и язовецки кожи, накарайте да одерат Панюрж и се наметнете с неговата кожа. Но не дай боже да се приближите към огън или да минете покрай налбантин — тя мигом ще се превърне в пепел, затова пък ходете с нея по дъжд, сняг и градушка колкото си искате. И във вода да скочите не се страхувайте — вие никога няма да се намокрите. И ботуши си направете от нея — с тях нозете ви всякога ще бъдат сухи. И мехчета си съшийте, та да учите младите да плават с тях.

— Което ще рече — заключи Пантагрюел, — че кожата му е като тревата венерина коса, тя не се мокри, нито се навлажнява, колкото и да я държите във вода. И ненапразно я наричат adiantos[303].

— Панюрж, приятелю мой — каза брат Жан, — моля те, не се страхувай от вода! Друга стихия ще сложи край на дните ти!

— Тъй да бъде! — отвърна Панюрж. — Но случва се понякога дяволските готвачи да се заплеснат и кога погледнеш, сварили месцето, дето е за скара; то и нашите, тукашните готвачи често шпековат пъдпъдъци и гълъби с намерение уж да ги пекат, а дорде усетиш, току-виж, ги сварили със зеле, с праз или с ряпа. Чуйте, драги приятели, пред цялата благородна компания заявявам, че говорейки за параклиса между Канд и Монсеро, посветен на господин свети Никола, аз имам предвид не друго, а чучур, от който капе розова водица и дето не водят на водопой ни теле, ни крава.

— Хитрец, и то голям хитрец — извика Евстен, — хитрец и половина! Не току-така ломбардците казват: Passato el pericolo, gabato el santo[304].

[303] Непромокаема (гр.). — Б.пр. ↑

[304] Мине ли опасността, бог е забравен (ит.). — Б.пр. ↑

Глава XXV
Как след бурята Пантагрюел се установи на Острова на макреоните[1]

Същия миг ние влязохме в пристанището на Острова на макреоните. Хрисимите жители на упоменатия остров ни посрещнаха с почести. Старият Макроб[2] (така наричаха те своя главен управник) поиска да отведе Пантагрюел в кметството, дето да си отдъхне и се посъвземе. Но Пантагрюел не се съгласи да напусне пристана, преди всички негови хора да стъпят на суша. След като се увери, че никой не липсва, той им нареди да се преоблекат и да отнесат на брега хранителни припаси, за да нагостят мало и голямо, което тутакси бе изпълнено. И един господ само знае колко нещо се изяде и изпи тогава! Местните жители също надонесоха сума ти гозби и лакомства. Но и пантагрюелистите не им останаха длъжни, макар техните хранителни запаси да бяха пострадали малко от бурята. След угощението Пантагрюел се обърна към хората с молба всеки да застане на поста си и да се заеме с потягане на кораба, която работа бе свършена на драго сърце. Поправката се оказа лека, защото всички островитяни бяха дърводелци и майстори, каквито може да видите само във венецианска корабостроителница. Населението на този обширен остров се бе групирало в три пристанища и десет енории. Останалото пространство, покрито с високостеблени гори, бе безлюдно като Арденски лес.

По наше желание старият Макроб ни показа всички забележителности на острова. В сенчестите и пусти гори ние видяхме множество стари, разрушени храмове, обелиски, пирамиди, древни паметници и гробници с различни надписи и епитафии. Едни написани с йероглифи, други — на йонийско наречие, а останалите — на арабски, мавритански, славянски и бог знае още на какви други езици! Епистемон направи подробно описание на всичко, което видяхме. Междувременно Панюрж каза на брат Жан:

— Това е Островът на макреоните. Макреон на гръцки ще рече старец, тоест човек на почтена възраст.

— Е, добре де, но какво да правя? — възрази брат Жан. — Мога ли да го поправя? Не съм бил тук, когато кръщавали острова.

— Между впрочем — продължи Панюрж — аз предполагам, че от тази дума произлиза и „макрел“, което, както е известно, означава не само риба макрел, но и „сводница“. Всъщност сводничеството приляга на старите, а на младите приляга да се любят. По всяка вероятност този остров Макрел е пример и първообраз на парижкия. Хайде да си наловим стриди!

Старият Макроб запита Пантагрюел на йонийско наречие как при такова лошо време и при такава буря е успял да влезе в залива. Пантагрюел му отговори, че великият Спасител се е вслушал в простодушните и искрени молби на моряците, които пътуват не за да се обогатяват, ни за да търгуват. Едно-единствено нещо ги тласкало към морето, а именно желанието да посетят, видят, чуят и разберат оракула Бакбук и да помолят Бутилката да си каже думата по някои въпроси, които вълнуват едного от екипажа. Но ето че излязла голяма буря и хората само дето не се удавили. После Пантагрюел на свой ред се обърна към стария Макроб с въпроса какво според него е причинило този ужасен ураган и дали съседните морета са изложени на бурите така често, както това се наблюдава в Океаническо море, в проливите Свети Матей и Момюсон, в Средиземно море, в Саталийския залив, в Монтарджентано, в Пломбино, на нос Малея в Лакония, в Гибралтарския проток, в Месинския, а и на други места.

[1] Макреон — дълговечен (гр.). ↑

[2] Макроб — дългоживущ (гр.). ↑

Глава XXVI
Как добрият Макроб разказва на Пантагрюел за живота и кончината на херосите

Тогава добрият Макроб каза така:

— Любезни пътешественици! Това е един от Спорадските острови, но не вашите Споради, които се намират в Карпатско море[1], а океанските Споради. Някога богат и даже пребогат, населен и привличащ чужденците, днес с времето и със залеза на света той, както виждате, е обеднял и запустял.

Тази тъмна гора, простряла се надлъж и шир върху повече от два милиона триста и четиридесет хиляди стадия[305], е обитавана от демони и хероси, които вече са поостарели; и ние даже предполагаме, че кометата, която наблюдавахме цели три дни, помръкна внезапно, когато вчера един от тях умря и че неговата смърт именно е предизвикала страшната буря, от която пострадахте. И право да ви кажа, докато те са живи и здрави, тук и на съседните острови всичко върви благополучно, а и в морето цари тишина и спокойствие. Но когато някой умре, от гората се възземат гръмки и жалостиви вопли, на сушата се появяват болести, стихии и бедствия, във въздуха — мрак и вихри, а в морето — урагани и бури.

— Има истина във вашите думи — забеляза Пантагрюел. — Това е като главнята или като свещта, която, докато гори и свети, озарява всичко наоколо, радва всичко живо, на всекиго оказва услуга със своята светлина, не пакости, нито причинява неудоволствие, но когато бъде угасена, разваля въздуха с дима и миризмата си, затруднява всички и у всекиго извиква неудоволствие. Така, докато обитават телата си, тези чисти и велики души са мирни, полезни, приятни, почтени. В часа обаче, в който ги напуснат, на островите и на материците се появяват силни сътресения на въздуха, мрак, мълнии, градушка, земята се тресе от земетръси и от земни бучения, а морето — от бури и урагани, и всичко това се съпровожда с човешки жалби, с религиозни смутове, с погроми на царства и сгромолясвания на републики.

— Ние се уверихме в това с очите си след смъртта на благочестивия и мъдър рицар Гийом дю Беле — забеляза Епистемон. — Докато той бе жив, Франция благоденстваше и всички й завиждаха, всички се съюзяваха с нея, всички се бояха от силата й. А след смъртта му целият свят дълго гледаше на нея с презрение.

— Така станало и след смъртта на Анхиз в Дрепани, някъде в Сицилия — продължи Пантагрюел, — когато бурята причинила на Еней големи неприятности. И вероятно поради същата причина жестокосърдечният тиранин и цар юдейски Ирод, усещайки да се приближава страшната, нелепа смърт (той умрял от питиразис, жив изяден от червеи и въшки, както умрели преди него Луций Сула, Ферекид Сирийски, учител на Питагор, гръцкият поет Алкмон и други) и предвиждайки, че след смъртта му евреите ще ликуват и ще запалят празнични огньове, позвал в двореца си всички знатни люде и управници от всички градове, села и замъци на Юдея под лъжливия претекст, че желае да им съобщи важни наредби относно управлението на провинцията и нейната охрана. Когато хората надошли и му се представили, той заповядал да ги затворят в придворния хиподрум, а после казал на сестра си Саломе и на мъжа й Александър: „Сигурен съм, че евреите ще се радват след смъртта ми; но ако вие чуете и изпълните това, което ви кажа, погребението ми ще бъде тържествено и целият народ ще ме оплаква. Щом умра, накарайте стрелците от моята охрана, които аз вече лично предупредих, да убият всички тези знатни люде и управници, затворени в хиподрума. Сторите ли това, цяла Юдея ще потъне в скръб и печал и чужденците ще помислят, че тази скръб е причинена от моята смърт, че страната скърби за отлетялата душа на херос.“

Друг отчаян тиранин се е ръководил от същите подбуди, когато е казал: „След смъртта ми огън да погълне земята“, тоест целият свят да загине!

А омразният Нерон внесъл, според Светоний, следната поправка: не „след мене“, а „още в мое време“. Тези мерзки думи, които Цицерон споменава в книга трета De finibus[306] и Сенека — в книга втора De clementia[307], Дион Никейски[308] и Свида[309] приписват на император Тиберий.

[1] Карпатско море — част от Средиземно море между островите Крит и Родос. ↑

[305] Гръцка мярка за дължина. — Б.пр. ↑

[306] „За края“ (лат.). — Б.пр. ↑

[307] „За благоразумието“ (лат.). — Б.пр. ↑

[308] Дион Никейски — гръцки историк (160–235). ↑

[309] Свида — византийски учен, съставил прочутия в средните векове енциклопедически речник на гръцки език. ↑

Глава XXVII
Какво мисли Пантагрюел за смъртта на херосите, както и за ужасяващите знамения, предшестващи кончината на сеньор Дьо Ланже

— Аз не съжалявам — продължи Пантагрюел, — че в морето ни застигна буря, по време на която претърпяхме толкова мъки и толкова трудности, напротив — радвам се, тъй като благодарение на нея научихме онова, което ни разказа добрият Макроб. И даже съм склонен да повярвам всичко, което той каза за кометата, появила се на небето няколко дни преди смъртта на хероса. Наистина душите на някои от тези хора са толкова благородни, толкова възвишени и героични, че дни наред небесата ни предизвестяват за тяхната смърт и успение. Така и благоразумният лекар, догадил по всички признаци близкия край на болния, предупреждава своевременно жена, деца, баща и родственици, близки и приятели за неизбежната кончина на съпруга, та в краткото време, което му остава, да го посъветват да сложи в ред къщата си, да подкрепи и благослови децата си, да се погрижи за вдовицата, да стори необходимото по издръжката на сирачетата или, с други думи, да не бъде изненадан от смъртта, преди да е направил завещанието си и помислил за душата и за дома си. Така благосклонните небеса, възрадвани, че скоро ще приемат тези блажени души, запалват във вид на комети и метеори празнични огньове, та хората безпогрешно да предсказват и сигурно да предвиждат края на благородните души.

Така някога в Атина, обсъждайки присъдите на криминалните престъпници, съдиите на Ареопага ползвали особени за всеки случай знаци: буквата Θ означавала смъртна присъда, Τ — оправдание, а Α — нужда от допълнителни разяснения по делото, разбира се, когато то още не било приключено. Изложени публично, тези знаци облекчавали вълненията и тревогите на родители, приятели и други, нетърпеливи да узнаят участта на злосторниците, задържани под стража. Така и небесата като с блестящи, ефирни знаци ни казват чрез кометите: „О, смъртни, ако желаете да узнаете още нещо от тези блажени души, да разберете от тях това или онова, да ги чуете, да ги познаете, да получите указания, касаещи се до обществено или частно благо и полза, то побързайте да им се представите, тъй като краят и развръзката на комедията са близки. А свърши ли тя, напразни ще бъдат после вашите съжаления.“

Но това все още не е всичко. За да покажат на населяващите земята, че са недостойни да живеят с такива необикновени души, небесата плашат и тревожат людете с чудеса, видения, страшилища и всякакви други свръхестествени предзнаменования, каквито ние със собствените си очи видяхме малко преди да се пресели в другия свят благородната, възвишената и героичната душа на мъдрия и доблестен рицар Дьо Ланже, за когото говори Епистемон.

— Спомням си — подхвана Епистемон — и сърцето ми още тръпне и бие неспокойно, когато си помисля за ужасяващите чудеса, които видяхме ясно в петте или шестте дни преди смъртта му. Сеньорите Д’Асие, Шеман, едноокият Майи, Сент-И, Вилньов-ла-Гюйар, метр Габриел, савиянски лекар, Рабле, Каюо, Масюо, Майоричи, Бюлу, Серкю, наричан „Бургместр“, Франсоа Пруст, Ферон, Шарл Жирар, Франсоа Буре и толкова други приятели, близки и слуги на покойния се гледаха един друг мълчаливо, без дума да си кажат, разбирайки, че Франция скоро ще загуби един тъй съвършен и тъй нужен за славата и защитата й рицар и че небето им припомня това като своя върховна повеля.

— Кълна се в пискюла на качулката си — каза брат Жан, — че ми се ще на стари години и аз да стана учен. Всъщност, между нас казано, латерната ми и така си работи не лошо…

Та ще речете вие,

тъй казал кралят на князете,

кралицата на синовете, —

че тези хероси и полубогове, за които е дума, умират като нас, така ли? Майчице пресвята! Аз пък, да ме прости господ, си мислех, че са безсмъртни като ангелите небесни. Но както казва и достопочтеният Макроб, ето че в края на краищата и те умират.

— Не всички — възрази Пантагрюел. — Стоиците ги наричаха смъртни с изключение на един и той единствен е безсмъртен, свободен от страсти и невидим. Пиндар открито казва, че богините гамадриади получават от къделята на съдбата и несправедливите парки нишка (сиреч живот), не по-дълга от тая на дърветата, които пазят. В книгата „За Фокид“ Калимах и Павзаний твърдят, че дриадите произлизат от дъба, което мнение се споделя и от Марциан Капела[1]. Що се отнася до полубоговете, до всички ония панове, сатири, силвани, вампири, египанове, нимфи, хероси и демони, то, изхождайки от указанията на Хезиод, мнозина твърдят, че средната продължителност на техния живот се равнява на девет хиляди седемстотин и двайсет години, което число е получено по следния начин: прибавяте към едно четири пъти по двайсет, полученото умножавате на три и на пет по две, а после на три. По този въпрос прегледайте книгата на Плутарх „Залезът на оракулите“.

— В моя молитвеник нищо подобно не е казано — рече брат Жан. — Пък и мен да питате, аз не хващам вяра на такива работи, но нейсе — нека бъде тъй.

— Аз мисля — добави Пантагрюел, — че разсъдъчните души се изплъзват от ножиците на Атропос[2]. Безсмъртни са всички — и ангели, и демони, и хора. По този повод ще ви разкажа странна история, записана и засвидетелствана от мнозина учени и сведущи историографи.

[1] Марциан Капела — латински писател от първата половина на V в. ↑

[2] Атропос — име на една от трите парки, която отрязва нишката на човешкия живот (гр. мит.). ↑

Глава XXVIII
Как Пантагрюел разказва тъжната история за смъртта на херосите

— Епитерс, баща на ритора Емилиан, пътувал от Гърция за Италия на кораб, натоварен с различни стоки и множество пътешественици, и ето че един късен следобед, недалеч от Ехинските острови, разположени между Морея и Тунис, вятърът внезапно спрял и корабът бил отнесен към остров Паксос. Когато пуснали котва и едни от пътешествениците продължавали да спят, други бодърствали, а трети по навик си пиели и хапвали, нечий силен глас на острова неочаквано произнесъл името Тамун. От този вик всички се смразили. И макар въпросният Тамун, родом от Египет, да бил кормчия на кораба им, никой с изключение на няколко пътници не знаел името му. Гласът се разнесъл повторно: някой отново закрещял неистово и призовавал Тамун. Загубили ума и дума, всички мълчали и се спотайвали, но ето че гласът прогърмял за трети път, по-страшен от преди. Накрая Тамун се изправил и казал: „Аз съм тук. Какво искаш? Какво трябва да сторя?“ Тогава гласът още по-силно го назовал и му заповядал с пристигането си в Палад да съобщи, че великият бог Пан е мъртъв.

Тези думи, както разказва после Епитерс, ужасили и само дето не уморили всички моряци и пътешественици. И те в недоумение започнали да се питат един друг какво да правят: да премълчат или да разгласят заповедта. Най-после Тамун решил, ако духа попътен вятър, да си продължи нататък, без да казва нищо, а ако пък морето е спокойно, да съобщи новината, която току-що бе научил. И ето, станало така, че когато доплували до Палад, нямало ни вятър, ни вълни. Тогава Тамун се изправил на носа на кораба и като обърнал лице към брега, високо извикал, както му било заповядано, че великият Пан е мъртъв. Не успял още да произнесе и последната дума, когато от сушата се възнесли дълбоки въздишки, гръмовни стенания и сърцераздирателни вопли, излезли не от едно, а от хиляди гърла.

И тъй като мнозина чули вестта, тя скоро стигнала чак до Рим.

Тогава римският император Тиберий заповядал да доведат при него Тамун, изслушал го и повярвал на думите му. И като разпитал учените, каквито тогава в неговия двор и в Рим имало мнозина, от всичко, което чул, заключил, че Пан е син на Меркурий и Пенелопа. Същото твърдял Херодот, а след него и Цицерон в книга трета „За природата на боговете“. Аз съм склонен да мисля, че се касае за великия спасител на правоверните, когото завистливи и жестоки юдейски първосвещеници, книжници, попове и монаси подло осъдиха на смърт. Такова тълкуване не ми изглежда неприемливо: по гръцки с основание го наричат Пан, защото той наистина е наше Всичко; всичко, което представляваме, което изживяваме, всичко, което имаме, всичко, на което се надяваме; всичко е в него, от него и чрез него. Това е добрият Пан, великият пастир, който според думите на пламенния, овчар Коридон[1] от все сърце възлюбил не само стадото, но и овчарите си, и в часа на неговата смърт жалби, въздишки, вопли и стенания огласили земя и небо, море и преизподня. Времето потвърждава това мое тълкуване, защото този всеблаг и всевелик Пан, единствен наш спасител, завърши дните си в Ерусалим по времето на римския цезар Тиберий.

Като каза това, Пантагрюел замълча и потъна в дълбок размисъл. След малко видяхме да текат от очите му сълзи, големи колкото щраусови яйца. Господ да ми вземе душата, ако съм преиначил една-единствена думица.

[1] Коридон — един от героите на Вергилиевите „Буколики“. ↑

Глава XXIX
Как Пантагрюел мина покрай Потайния остров, дето царуваше Постникът

Корабите на нашия весел керван бяха поправени и потегнати, хранителните припаси — попълнени, макреоните — задоволени и удовлетворени от щедрия и великодушен Пантагрюел, а нашите хора — по-весели от обикновено и на следващия ден с голяма радост отплавахме, носени от тихия и приятен попътен вятър. На свечеряване Ксеноман ни показа в далечината Потайния остров, където царуваше Постникът, за когото Пантагрюел беше вече слушал; той бе готов да се срещне с него, но Ксеноман го разколеба, като се позова на големия завой, който трябваше да направим и което според него не си струваше, тъй като на целия остров, а и в двореца хората сега постели.

— Там ще видите — продължаваше той — само един голям лапач на грах, голям любител на охлюви, голям къртицояд, голям сенодъвкач, плешив полувеликан с двойна тонзура по фенерска мода, голям фенерджия, знаменосец на ихтиофагите[1], повелител на горчицолапачите[2], побойник на дечица, благославящ в „пепелната сряда“[3], баща и благодетел на знахари, щедър на опрощения и индулгенции, ревностен католик, с една дума, човек почтен и крайно благочестив. Три четвърти от деня пролива сълзи и никога не ходи на сватби. Но вярно е и това, че в четиридесет царства няма да се намери такъв изкусен майстор на шишчета и препечена сланинка. Случи ми се преди около шест години пътем да се отбия на Потайния остров и си спомням, че си взех оттам дванайсетина дузини шишове и че после ги раздадох на кандските месари. Те останаха много доволни и имаше защо. На връщане ще ви покажа два такива шиша, закачени над портала. Постника се храни със солени ризници, малки шлемове, каски и големи шлемове с нагръдници, затова често препикава дуварите с тежка, гореща пикня. Дрехите му и по кройка, и по цвят са приятни за окото: те са сиви и хладни — отпред нищо и отзад нищо, а и ръкави няма.

— Ще ми доставите удоволствие — каза Пантагрюел, — ако опишете подробно неговата външност и телосложение, както току-що описахте дрехите, храната, нравите и обичаите му.

— Де, де, блудниче, не чакай молби — подхвърли брат Жан, — а то аз вече го намерих в молитвеника си — стои след подвижните празници[4].

— На драго сърце — отвърна Ксеноман. — Ние ще научим нещо повечко за Постника, когато стигнем на Дивия остров, дето правят тлъсти Наденици, заклети негови врагове, срещу които той непрестанно воюва. И ако не беше благородният Мардигра[308], добър техен съсед и покровител, досега великият Постник отдавна да ги е очистил от света.

— А тези Наденици — запита брат Жан — мъжки ли са или женски, ангели ли са или простосмъртни и ако са женски — жени ли са или девици?

— Женски са — отвърна Ксеноман — и простосмъртни, едни са девици, други — не.

— Да пукна, ако не съм на тяхна страна! — извика брат Жан. — Какво безобразие е да се воюва срещу жени! Да вървим! Да съсечем този нехранимайко.

— Да се бием срещу Постника ли? — смая се Панюрж. — Дявол го взел — аз не съм ни луд, ни пък толкова смел. Quid juris[309], ако се озовем между Надениците и Постника, между чука и наковалнята? Дявол ги взел! Да офейкаме оттук! По-скоро, по-скоро! Сбогом, господин Постник! Препоръчвам ви Надениците, но не забравяйте и Кървавицата!

[1] Ихтиофаг — рибоед (гр.). ↑

[2] … повелител на горчицолапачите… — горчицата била главната хранителна добавка през време на пости. ↑

[3] … благославящ в „пепелната сряда“… — първата сряда от първата седмица на Великите пости, когато в католическите църкви свещеникът благославя пепелта и чертаейки с нея кръст по устните на молещите се, се обръща към тях с думите: „Помни, че от праха си излязъл и в праха ще се върнеш“. ↑

[4] Подвижни празници — тоест Великден, Възнесение и др. празници, които не съвпадат от година в година. ↑

[308] Малките пости (фр.). — Б.пр. ↑

[309] Какво [ще бъде нашето] юридическо положение (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXX
Как Ксеноман анатомизирва и описва Постника

— Що се отнася до вътрешните органи на Постника — захвана Ксеноман, — мозъкът му по големина, цвят, вещество и сила прилича (или поне в мое време приличаше) на лявото яйце на кърлеж.

Мозъчните вентрикули са като клещи.

Червовидният малък мозък — като чук за отбиване на топка.

Мозъчната ципа — като монашеска качулка.

Фуниеобразният канал в третия мозъчен вентрикул — като корито за вар.

Черепният свод — като женско боне.

Пинеалната жлеза — като гайда.

Чудната мрежица — като конска муцуна.

Пъпковидните грудки — като калеври.

Ушните тъпанчета — като воденични колела.

Външните уши — като пискюли.

Тилната кост — като фонтан.

Жилите — като тръби.

Мъжецът — като духалка.

Небцето — като пещ.

Слюнчените жлези — като ряпа.

Сливиците — като лупи.

Гърленият отвор — като лозарски кош.

Гръклянът — като лозарска кошница.

Стомахът — като силях.

Пилорът[310] — като двузъба вила.

Трахеята — като чекия.

Гърлото — като кълчищна топка.

Дробовете — като расо на катедрален свещеник.

Сърцето — като епитрахил.

Медиастинумът[311] — като гаванка.

Плеврата — като човка на гарван.

Артериите — като беарнски[312] пелерини.

Диафрагмата — като мъжка капа с перо.

Черният дроб — като двуостър нож.

Вените — като черчевета.

Далакът — като пищялка за примамване на пъдпъдъци.

Червата — като тройна риболовна мрежа.

Жлъчният мехур — като тесла.

Вътрешностите — като желязна ръкавица.

Булото на червата — като владишка корона.

Тънките черва — като клещи за зъби.

Сляпото черво — като нагръдник.

Дебелото черво — като стакан.

Анусът — като монашески потир.

Бъбреците — като мистрия.

Кръстът — като катинар.

Пикочопроводниците — като кука с нарези.

Бъбречните вени — като клизмени тръбички.

Семенните канали — като баница.

Простатата — като гърне за пера.

Пикочният мехур — като арбалет.

Шийката на мехура — като език на камбана.

Коремът — като албанска капа.

Коремната ципа — като нашивка на ръкав.

Мускулите — като духало.

Сухожилията — като ръкавици на соколник.

Съединителната тъкан — като кесия.

Костите — като галета.

Костният мозък — като дисаги.

Хрущялите — като жилави бурени.

Лимфатичните жлези — като змии.

Животинските токове — като удари с тежка пестница.

Жизнените токове — като почукване със среден пръст.

Горещата кръв — като почуквания по носа. Урината — жълта като еретик.

Детеродните органи — като стотина дребни гвоздеи.

А неговата дойка ми разказваше, че от женитбата му със Средния пост произлезли само куп наречия за място и няколко двойни пости.

Той имаше памет като просяшка торба.

Здрав смисъл като тояга.

Въображение, волно като звън на камбана.

Мисли като хвърчащи скорци.

Съзнание като първо излитане на малки чапли.

Умозаключения като ечемични зърна в торба.

Угризение на съвестта като снаряжение на двойна пушка.

Предприемчивост като товар на галеон.

Разбиране като разпокъсан молитвеник.

Умствени способности като охлюви.

Воля колко три ореха в гаванка.

Желания като шест наръча еспарсета.

Мнение като обувалка.

Сдържаност като скрипец.

Разум като барабан.

[310] Долното отверстие на стомаха. — Б.пр. ↑

[311] Средостението. — Б.пр. ↑

[312] Беарн — старинен град във Франция. — Б.пр. ↑

Глава XXXI
Анатомия на външните органи на Постника

— Що се отнася до външните органи на Постника — продължи Ксеноман, — те са по-съразмерни, с изключение на седемте ребра в повече от обичайната бройка у човека.

Той има пръсти на краката като корди на спинет.

Нокти като свредели.

Стъпала като китара.

Пети като боздугани.

Ходила като фенери.

Крака като птичи чучули.

Колене като скамейки.

Бедра като окопни оръдия.

Хълбоци като валцове.

Корем като островърха обувка, закопчана постарому отпред.

Пъп като гъдулка.

Венерино хълмче като тиганица.

Мъжки член като пантоф.

Яйчица като бутилки.

Семенници като рендета.

Мускули на семенните канали като щеки.

Перинеум като пищялка.

Анус като кристално огледало.

Кълки като грапи.

Кръст като масленик.

Опашна кост като билярд.

Гръб като арбалет.

Гръбначен стълб като гайда.

Ребра като хурки.

Гръдна кост като балдахин.

Ключици като чутури.

Гръд като латерна.

Бозки като ловджийски рогове.

Подмишници като шахматни дъски.

Плещи като носилки.

Ръце като качулки.

Пръсти като пиростии.

Китки като кокили.

Лакътни кости като сърпове.

Лакти като гребла.

Врат като гаванка.

Гърло като цедилка за вино.

Адамова ябълка като бъчва, с прикачени към нея две много красиви и съразмерни бронзови гуши; със своята форма тя напомня пясъчен часовник.

Брада като фенер.

Брадичка като тиква.

Уши като ръкавици без пръсти.

Нос като ботуш, тесен и заострен към върха.

Ноздри като шапчици на монахини.

Вежди като съд под шиш за събиране на сос.

Над лявата вежда имаше белег с големина и форма на нощно гърне.

Клепки като триструнна виола.

Очи като калъфка за гребен.

Очни нерви като саби.

Чело като кръгло глинено гърне.

Слепи очи като канелки на бъчва.

Бузи като налъми.

Челюсти като купи.

Зъби като копия. Вие можете да видите един от млечните му зъби в Куланж-ле-Руайо, в Поату и други два в Брос, в Сентонж, над една избена врата.

Език като арфа.

Уста като чапрак.

Лице, нарязано като магарешки стомах.

Глава, смачкана като дестилационен балон.

Череп като ловджийска чанта.

Черепни шевове като рибарска мрежа.

Кожа като широкопола наметка.

Епидерма като решето.

Коси като четка за обуща.

Мъх по тялото, какъвто вече казахме.

Глава XXXII
Нрави и обичаи на Постника

Да гледаш и слушаш Постника — продължи Ксеноман, — е изключително зрелище, дето нийде го няма по света.

Когато плюе, пълни кошници с ангинар.

Когато се секне, това са осолени змиорки.

Когато плаче, това са патици с бял сос.

Когато трепери, това са банички със зайче месце.

Когато се поти, това е моруна с прясно масло.

Когато избели очи и се оригне, това са стриди.

Когато кихне, пълни бъчви с горчица.

А когато се изкашля — буркани със сладко от дюли.

Когато подсмърча, това е голяма връзка кресон.

Когато се прозява, това е супа от нахут.

Когато въздиша, това са пушени говежди езици.

Когато си подсвирква, това са кошници с опашати лъжи.

Когато хърка, това са паници, пълни с бакла.

Когато се намръщи, това е кървавица, а заговори ли, думите му не са лъскавата коприна, от каквато на времето Парисатида искала да бъдат изтъкани думите на всички, които се обръщали към сина й, персийския цар Кир, а груб овернски шаяк.

Когато духа с уста, това са кутии за лепти и индулгенции.

Когато намига, това са вафли и кифли.

Когато ругае, това са мартенски котки, а заклати ли глава, това са бабини деветини.

Когато се муси, това е бъркотия.

Когато мърмори, прелива от пусто в празно.

Когато тупа с крак, това са платежни отсрочки.

Когато отстъпва, това са празни лафове, дето се сбъдват на куково лято.

Когато се залигави, това са обществени фурни.

Когато хрипти, това са мавритански танци.

Когато пърди, това са ботуши от кафява крава.

Когато пуфти, това са ботинки от кози мешин.

Когато се почесва, това са нови разпоредби.

Когато пее, това е необелен грах.

Когато ходи по нужда, това са гъби масловки и смръчки.

Когато му се повдига, това са зелки със зехтин или иначе казано — caules amb’olif.

Когато разговаря, това е лански сняг.

Когато се позамисли, това мирише на разхлопана дъска.

Когато дава нещо, речи го, празна Мара тъпан била.

Когато сънува, все едно лоза, плъзнала по стена.

Когато бълнува, мяркат му се лихвоносни книжа.

И странно нещо: работи, когато нищо не върши, и нищо не върши, когато работи. Бодърства, когато спи, спи, когато бодърства, и то с отворени очи като шампанските зайци, защото се страхува от нощно нападение от страна на най-върлите си врагове — Надениците. Смее се, когато хапе, хапе, когато се смее. Нищо не яде, когато пости, пости, когато не яде нищо. Гризе кокали само насън, пие само наум. Къпе се по високи камбанарии, а се суши в блата и реки. Хвърля мрежи във въздуха и хваща раци като бици. Ловува в морските бездни и там намира каменни козли, каменни сърни и елени. Боде в очите старите врани. Бои се само от собствената си сянка и от виковете на тлъсти козленца. Понякога бие път безцелно. Обича да се надсмива над немощите на чревоугодниците. С юмрука си дъни човека като с черясло. С голямото си перо пише на гладък пергамент предсказания и алманаси.

— Какъв юнак! — каза брат Жан. — Тъкмо човек за мен. Откога търся такъв! Ще взема да го предизвикам на дуел.

— Колко необикновено, чудовищно е телосложението на този човек, ако въобще може да го назовем човек — рече Пантагрюел. — То ми напомня външността и държанието на Прекомерност и Несъразмерност.

— А как изглеждат те? — запита брат Жан. — Да ме прости господ, но аз и до ден-днешен не съм слушал нищо за тях.

— Сега ще ви разкажа — продължи Пантагрюел — какво съм прочел по този въпрос у древните апологети. Физис (сиреч Природата) родила като първородни чеда Красотата и Хармонията без плътско съвкупление, тъй като тя сама по себе си е много плодовита и плодоносна. Антифизис, всевечната противница на Природата, в същия миг завидяла на това тъй хубаво и почтено раждане и като се съвкупила с Телумон[1], родила Прекомерност и Несъразмерност. Главата им била кълбовидна и съвсем кръгла, а не леко сплесната от двете страни, както у всички хора. Ушите били високо поставени и дълги като у магаре; очите — изпъкнали, прикрепени към костни израстъци и подобни на птичи шипове, без клепки и твърди като у рака; краката — кръгли като топки, ръцете — обърнати назад към раменете. Движели се в кръг, по глава, със задник и крака обърнати нагоре. И като маймуната, за която, както знаете, няма нищо по-прекрасно на света от маймунчето й, и Антифизис хвалела децата си и се мъчела да доказва, че са по-красиви и по-приятни от децата на Физис: Антифизис твърдяла, че да имаш обли нозе и обла глава и да се движиш в кръг, е присъщо само на същества, съпричестени с божествеността: кръгла е, казвала тя, земната твърд и всичко, що е вечно на тоя свят. Да ходиш с крака нагоре и с глава надолу, ще рече да си подобен на създателя на вселената, тъй като косите у човека напомнят корени, а краката — клони. Дърветата, продължавала Антифизис, се засаждат в земята с корените, а не с клоните си. С този пример тя намеквала, че децата й, напомнящи право поникнали дръвчета, са много по-красиви и по-стройни от децата на Физис, напомнящи дървета, поникнали наопаки. Колкото до ръцете, Антифизис уверявала, че е по-целесъобразно да са обърнати към раменете, защото тази част от тялото не бивало да остане беззащитна при положение, че на предницата са предоставени зъби, с които човек си служи не само за да дъвче, без да прибягва до ръцете, но и за да се отбранява. Така, като се позовавала на свидетелствата и доказателствата на невежествени празноглавци, Антифизис привлякла на своя страна всички налудничави и малоумни и извикала възторг у всички безмозъчни същества, лишени от здрав смисъл и разсъдък. Впоследствие тя родила фанатиците, лицемерите и лъженабожниците, безполезните маниаци, демоничните калвинисти, женевските самозванци, бесните путербеи[2], светите братя-лапачи, подлеците, ласкателите, угодниците на дявола, людоедите и други чудовища, уродливи, безобразни и противоестествени.

[1] Телумон — римско божество, олицетворяващо плодородието на земята. ↑

[2] … бесните путербеи… — Путербей — автор на злостен памфлет против Рабле, напечатан в 1549 г. ↑

Глава XXXIII
Как Пантагрюел забеляза близо до Дивия остров чудовищен кашалот

Към обяд Пантагрюел съгледа някъде около Дивия остров чудовищно голям физетер[1]; сумтейки и хриптейки шумно, той плаваше право срещу нас, издигаше се по-високо от марселите на нашите кораби а изхвърляше от устата си вода с такъв трясък, сякаш от планините се спускаше огромна река.

Пантагрюел го показа на лоцмана и на Ксеноман. По съвета на лоцмана тромпетите на „Таламег“ засвириха: „Внимание! Сгъсти редиците!“

При този знак всички кораби, галеони, руабарджи и либурни, подчинявайки се на морската дисциплина, се построиха в боен ред и образуваха гръцкото Υ — буквата на Питагор, каквато очертават при подета си жеравите и която не е друго, а остър ъгъл, чийто връх сега заемаше „Таламег“, готов да води бой докрай.

Засмян и решителен, брат Жан се възкачи на мостика заедно с артилеристите, а Панюрж започна да се вайка и да се окайва.

— Оле-ле! — викаше той. — Каква беда! От трън, та на глог! Да бягаме! Да пукна, ако това не е Левиатан, описан от благородния пророк Мойсей в житието за свети Йов. Той ще ни нагълта всички — и хора, и кораби — като хапчета. В огромната му адска уста ние ще заемем място, не по-голямо от пшеничено зрънце в устата на магаре. Вижте, ето го! Да бягаме! По-скоро, по-скоро на суша! Струва ми се, че това е същото морско чудовище, което някога бе предопределено да изгълта Андромеда. Загубени сме всички — до един. О, ако между вас се намереше сега някой безстрашен Персей да го прониже.

— Ей сега ще бъде пронизан от мен — рече Пантагрюел, — не се страхувайте!

— За бога — продължи да се вайка Панюрж, — сторете нещо, та да ми изфирясат страховете! Че как искате да не се страхувам, когато опасността е под носа ми?

— Ако ви е писано — отвърна Пантагрюел — да умрете така, както неотдавна ви предсказа брат Жан, вие би трябвало да се страхувате от Пироя, Еоя, Аетон и Флегон, всеславните огнедишащи коне на слънцето, които изпущат огън от ноздрите си, и да не се боите от кашалотите, които изхвърлят от ушите и от устата си само вода. Водата не представлява за вас смъртна опасност. Тази стихия по-скоро ще ви защити и запази, но, така или иначе, няма да ви погуби.

— Ще ме защити друг път! — рече Панюрж. — Значи, напразно съм ви излагал учението за превращението на елементите и за това, че между печене и варене и варене и печене разлика, кажи-речи, няма? Уви! Ето го. Ще отида да се скрия долу. Сега вече няма шега — този канибал ще ни нагълта! Аз виждам над околомачтовата площадка коварната Атропос с острите й ножици, готова да пререже нишката на живота ни. Пазете се! Ето го! У-у, какъв си ужасен и отвратителен! Колко ли други си удавил ти, та и време да се похвалят с това не си им оставил! И още нещо! Друго щеше да е, ако вместо тази горчива, миризлива и солена вода изхвърляше приятно, сладко бяло винце, а и червено да е, не възразявам; тогава човек би се примирил, като оня английски милорд[2], комуто за извършени престъпления позволили да умре по свой избор и който предпочел да се удави в бъчва с малвуазие. Ето го! Не мога да те гледам — толкова си противен и омразен! На съд при сплетниците!

[1] Физетер — букв.: надухвач (гр.) — име, с което древните римляни наричат кашалота. ↑

[2] … като оня английски милорд… — тоест братът на крал Едуард IV — херцог Кларенс, екзекутиран в 1478 г. ↑

Глава XXXIV
Как Пантагрюел уби чудовищния кашалот

Кашалотът се вклини между корабите и галеоните на ескадрата и започна да изхвърля върху тях огромни струи вода, напомнящи Нилските водопади в Етиопия. Копия, пики, дротове, полупики и секири полетяха към него от всички страни. Брат Жан не жалеше сили. Панюрж умираше от страх. Корабната артилерия гърмеше, трещеше адски и правеше всичко, за да победи звяра. Ала наблюдавани отдалеч, огромните железни и бронзови гюллета сякаш се стопяваха в кожата му като керемида на слънце. Тогава, разбирайки всичката затруднителност на положението, Пантагрюел запретна ръкави и показа на какво е способен.

Разправят, пък и в книгите го пише, че негодникът Комод, римски император, стрелял така сръчно с лък, че стрелите му, хвърлени отдалеко, преминавали между пръстите на малки деца, издигнали ръце нагоре, без да ги докосват.

Разправят и за някакъв стрелец индиец от времето, когато Александър Велики завладял Индия, че неговите стрели, дълги три лакътя и хвърлени отдалече, минавали през пръстен, макар железните им наконечници да били толкова големи и тежки, че пронизвали стоманени мечове, дебели щитове, масивни брони — с една дума, всеки предмет, който по ваше мнение е най-корав, неподатлив, як и твърд.

Разправят чудеса и за изобретателността на някогашните франки, които нямали равни на себе си в изкусно мятане на стрели; когато тръгвали на лов за диви животни, ловците, за да бъде месото на убития дивеч по-крехко, по-сладко, по-полезно и по-вкусно, натривали наконечниците на стрелите с чемерика, а поразеното място и всичко наоколо грижливо изрязвали и изхвърляли.

Слушали сме подобни разкази и за партяните, които, гърбом към целта, стреляли по-точно, отколкото други, обърнати към нея с лице. За ловкостта на скитите също се разказват чудеса; някога техен пратеник, без да каже дума, поднесъл на персийския цар Дарий птица, жаба, мишка и пет стрели. На въпроса какво означават тези подаръци и не му ли е заръчано да предаде нещо с думи, той отвърнал, че не, от което Дарий бил крайно озадачен. Най-после един от седемте негови военачалници[1], които убили магите, някой си Гобрий, схванал работата и я изтълкувал така: „Чрез тези дарове и приношения — казал той — скитите ви дават да разберете, че ако персите не отлетят като птици в небесата, ако не се изпокрият като мишки в земята или не се заврат като жаби в дъното на блата и мочури, всички до един ще бъдат пронизани от скитските стрели.“

Благородният Пантагрюел беше къде-къде по-ловък и изкусен майстор в хвърляне на стрели и копия. И наистина, със своите страшни пики и стрели, които по дължина, дебелина, тежина и желязна обшивка напомняха много дебелите греди от мостовете в Нант, Сомюр, Бержерак, а така също и под мостовете Шанж и Мьоние в Париж, той отваряше от хиляда стъпки разстояние черупките на стриди, без да нащърби краищата им, уцелваше свраки в очите, снемаше изгорялата част от фитила на свещта, без да я угаси, смъкваше подметките от обувки, без да ги повреди, отделяше кожата от капишони, без да ги порази, обръщаше листите на брат Жановия молитвеник един след друг, без да ги разкъса и даже без да ги докосне.

Още с първия удар на едно от тези копия, с каквито разполагаше на кораба, Пантагрюел разцепи челото на кашалота и прониза двете челюсти и езика му така, че той не можеше повече ни уста да отвори, ни вода да погълне, ни да я изхвърли. С втория удар прободе дясното му око, а с третия — лявото. И за голяма обща радост всички видяха три леко наведени напред рогца, образуващи равностранен триъгълник върху челото на кашалота, който, оглушен, ослепен, ранен до смърт, се мяташе, обръщаше се от една страна на друга и неудържимо се тресеше.

И не стига това, ами Пантагрюел заби и в опашката му копие, което се наклони назад; после заби три в гърба му така, че те заеха перпендикулярно положение към него на еднакво разстояние от главата и опашката. Накрая му заби още петдесет копия в едната страна и петдесет в другата така, че туловището на кашалота наподобяваше кил на тримачтов галеон, с точно разпределени греди, в чиито цепнатини се бяха врязали голям брой от тези гредоподобни стрели — зрелище наистина достойно за възхита. Умиращ, кашалотът като всички мъртви риби обърна корем нагоре и така обърнат, с греди, насочени към морското дъно, той приличаше на сколопендър, стонога змия, описана от древния мъдрец Никандър.

[1] … един от седемте негови военачалници… — предшественик на Дарий бил магът Гаумата, смъкнат от престола и убит от седем знатни персийци, ръководени от самия Дарий. ↑

Глава XXXV
Как Пантагрюел слиза на Дивия остров, някогашно местопребивание на Надениците

Гребците на фенерджийския кораб докараха вързания кашалот на най-близкия остров, наречен Дивия, с намерение да го разсекат и вземат бъбречната мазнина, която се считаше много полезна и необходима за лечението на някаква болест, известна под името „безпаричие“. Пантагрюел не обърна особено внимание на кашалота, тъй като в Атлантическия океан беше виждал много други и даже по-големи. Но той склони да слязат към обяд на Дивия остров, за да се поизсушат и си отдъхнат хората му, намокрени и изпоцапани от коварния кашалот. Недалеч се виждаше малък, безлюден пристан, разположен близо до високостеблена, хубава и приятна гора, отгдето извираше прелестен поток със сладка, прозрачна и сребриста вода. Там те опънаха хубави палатки с подвижна кухня и накладоха огньове, без да жалят дървата. Когато най-после всеки се преоблече според вкуса и желанието си, брат Жан удари камбанката и масите до една бяха разстлани и отрупани с гозби.

И както си обядваше весело с хората, тъкмо когато сервираха второто, Пантагрюел съгледа няколко малки питомни Наденички, които пълзяха безшумно по високото дърво, под което в дървено коритце бяха подредени бутилки вино и чаши, и запита Ксеноман:

— Какви са тези зверчета?

Той явно вземаше Надениците за катерички, невестулки, белки или хермелини.

— Това са Наденици — обясни Ксеноман. — Ние сме на Дивия остров, за който тази сутрин ви говорих. Те и Постника[1], върл и отдавнашен техен враг, открай време воюват на живот и смърт. Сигурно са се изплашили от обстрелването на кашалота и сега си въобразяват, че противникът е някъде наблизо, готов да ги нападне из засада или да разграби острова, което многократно е опитвал, макар и безуспешно благодарение зорката бдителност на Надениците. Защото, както някога Дидона казала на спътниците на Еней, решили без нейно знание и съгласие да навлязат в картагенския залив, вероломството и близостта на неприятеля изостря вниманието и бдителността на стражата.

— Чуйте, любезни приятелю — рече Пантагрюел, — ако смятате, че можем чрез някакъв почтен способ да сложим край на тази война и да помирим враговете, кажете го и на мен. Аз от все сърце ще се заема с тази работа и не ще жаля сили, за да отстраня недоразуменията между двете страни.

— Това засега е невъзможно — отвърна Ксеноман. — Преди около четири години аз, минавайки край Дивия, както и край Потайния остров, поисках да установя между тях мир или поне по-продължително примирие и сега щяха да си бъдат добри приятели и съседи, ако и едните, и другите се бяха отказали от предубежденията си по една точка. Постника не пожела да включи в мирния договор ни дивите Кървавици, ни планинарите — Луканки, стари техни побратими и съюзници. Надениците настояваха крепостта Селдокаче и замъкът Насолник да бъдат предоставени изцяло на тяхно разпореждане, както и да бъдат изгонени заселилите се там смрадливи и гнусни убийци и разбойници. Не се стигна до съгласие, защото договорните условия се сториха несправедливи на едната и на другата страна. И така договор не бе подписан. Но тяхната вражда и техните борби загубиха от остротата си. Когато обаче Кесилският национален събор разобличи, заклейми и осъди Надениците, а Постника заплаши, че ще го отлъчи, ако встъпи в каквито и да било срамни и унизителни съюзи или съглашения с Надениците, това страшно възмути, озлоби и ожесточи и двете страни и усили враждата им, която вече никой не може да потуши. Вие по-скоро ще помирите котки и мишки, кучета и зайци, но не и тях.

[1] Враждебните на Постника Наденици — това, по мнението на коментаторите, са привържениците на Реформацията. ↑

Глава XXXVI
Как бесните Наденици устроиха засада на Пантагрюел

Докато Ксеноман разказваше това, брат Жан забеляза на пристана двайсет и пет, че може и трийсетина млади и снажни Наденици, които с бързи крачки се оттегляха към своя град, крепост, замък и укрепление Огнище, и се обърна към Пантагрюел с тези думи:

— Тук ще става нещо, ама де да видим! Тези уважаеми Наденици сигурно ви вземат за Постника, макар че в нищо не му приличате. Я да турим ние край на туй плюскане и час по-скоро да се заемем с нашата отбрана.

— Право думаш — съгласи се Ксеноман. — Надениците са си Наденици — коварни и подли.

При тези думи Пантагрюел стана от масата и отиде да огледа околността, но веднага се върна и съобщи, че наляво залегнали в засада тлъсти Наденици, а надясно, на половин миля оттук, друг голям батальон от огромни, могъщи Наденици се спускал надолу по стръмнината и под веселите звуци на гайди и флейти, гъдулки и свирки, цафари и тамбури, тромпети и горски рогове стремително се насочвал към нас. Като взехме под внимание седемдесетте и осем знамена, които дружно изброихме, изчислихме, че броят на вражеските войски не е по-долу от четиридесет и две хиляди. Образцовият ред, твърдата стъпка и увереният им вид ни караха да мислим, че това не са Кнедли, тоест новобранци, а отлежали Наденици, сиреч стари, изпитани бойци. В първите редици до знамената вървяха войници в пълно боево снаряжение с малки, както ни се сториха отдалече, ала остри и добре наточени пики. Двата фланга се охраняваха от многобройната конница на горските Кървавици, на тлъстите телешки Пастети и Луканки, все едри и яки островитяни, разбойници и убийци.

Пантагрюел се изплаши силно, а то си имаше от какво де, макар Епистемон да го уверяваше, че такива са може би нравите и обичаите в Наденишката страна — в бойни доспехи да посрещат чуждестранните приятели, както били посрещани и приветствани благородните френски крале при първото им появяване в славните градове след коронясването и възшествието им на престола.

— Може би — каза Епистемон — това е личната гвардия на тукашната кралица; предупредена от младите Наденици, които вие забелязахте на дървото, че в пристанището е влязла пищна и величествена ескадра, тя сигурно си е помислила, че е пристигнал богат и могъщ господар, и бърза да ви посрещне лично.

Незадоволен от това обяснение, Пантагрюел свика военния съвет, за да чуе накратко мнението му по онова, което трябваше да се предприеме при едно толкова затруднено положение, изпълнено с толкова несигурност и с толкова явни опасности.

И той им обясни с няколко думи, че под видимото благоволение и приятелство такъв въоръжен прием нерядко крие смъртна заплаха.

— Така — продължи той — император Каракала унищожил веднъж александрийците, а под претекст, че желае да се ожени за дъщерята на персийския цар Артабан, разгромил войската му. Впрочем това злодеяние не останало безнаказано: не след дълго той самият бил убит.

Точно така и синовете Якови, отмъщавайки за похищението на сестра си Дина, разграбили Сихем. По този вероломен начин римският император Галиен унищожил константинополските воини. Така и Антоний под булото на приятелството примамил при себе си арменския цар Атравазд, а после заповядал да го вържат и оковат и в края на краищата го убил. В старите летописи може да се намерят хиляди други подобни случаи. И ненапразно и до днес още възхваляват благоразумието на френския крал Шарл VI: когато, завръщайки се след победата над фламандци в своя славен град Париж, в Бурже до него стигнала вест, че двайсет хиляди парижани с чукове в ръце (оттам и прозвището чукоборци) тръгнали да го посрещат, той заявил, че няма да влезе в града (макар и да го уверявали, че се въоръжили така, за да го посрещнат по-достойно, и че са хора верни и нелицемерни), докато не се оттеглят по домовете си и не се разоръжат.

Глава XXXVII
Как Пантагрюел изпроводи свои хора да доведат пълководците Наденицорезач и Бахуросекач, произнасяйки забележителна реч за собствените имена

Съветът реши за всеки случай да бъдат готови. Тогава по заповед на Пантагрюел Карпалим и Гимнаст събраха воините от корабите „Наздравица“ (с командващ Наденицорезач) и „Самар“ (с командващ младия Бахуросекач).

— Аз ще отида при тях вместо Гимнаст — каза Панюрж. — Неговото присъствие тук е крайно необходимо.

— Кълна се в расото си — каза брат Жан, — че гледаш да се измъкнеш от битката, блуднико, и че никога няма да се върнеш. Върви — загубата няма да е голяма. Ти ще вдигнеш такава олелия, така ще се разхленчиш и така ще се разпискаш, че ще изплашиш добрите войници.

— Брат Жан, мой духовен бащице, непременно ща се върна, и то много скоро — отвърна Панюрж. — Само заповядайте на тези омразни Наденици да не се навират из нашите кораби. Докато вие се сражавате, аз по примера на неустрашимия израелски военачалник Мойсей ще моля бог за вашата победа.

— Ако, не дай боже, тези Наденици ни нападнат — забеляза Епистемон, като се обърна към Пантагрюел, — имената на вашите двама пълководци Наденицорезач и Бахуросекач ще ни вдъхват бодрост и увереност в победата.

— Вие добре отгатвате моите намерения — каза Пантагрюел — и аз съм щастлив, че предусещате и ни предсказвате победа по имената на нашите пълководци. Този способ да се предвиждат събитията според значението на имената не датира от днес. Той е бил използван и строго съблюдаван още от питагорейците. Някога са го прилагали, и то с голяма полза за себе си, мнозина знатни люде и императори. Октавиан Август, вторият римски император, срещнал веднъж селянин на име Евтих, тоест блажен, а селянинът водел магаренце с име Никон, тоест побеждаващ, и вдъхновен от значението на тези имена, тутакси усетил вяра в своето щастие, в своята звезда, в своята победа. Веспасиан, друг римски император, се молел един ден сам-самичък в храма на Серапис; когато пред очите му неочаквано застанал неговият болен слуга на име Василид, тоест царски, у него мигновено се появила надеждата и сигурността, че ще завоюва римската империя. Регилиан бил избран за император от войниците си не заради нещо друго, а само основавайки се на значението на неговото име. Прегледайте по този въпрос „Кратил“[1] на божествения Платон.

— Да пукна от жажда, ако не го прочета! — каза Ризотом. — Вие тъй често се позовавате на него.

— Спомнете си как на основание само на имена и числа питагорейците отгатнаха, че Патрокъл ще бъде убит от Хектор, Хектор — от Ахил, Ахил — от Парис, а Парис — от Филоктет. Аз просто треперя, като си помисля за чудното откритие на Питагор, който според четното или нечетно число на сричките на всяко собствено име е определял с кой крак човек куца, с кое око е кривоглед, на коя страна е подаграта му, коя част от тялото му е парализирана, в кое белодробно крило е плевритът и прочие естествени заболявания: четното число на сричките подсказвало поражение в лявата страна на тялото, а нечетното — поражение в дясната.

— Така е — съгласи се Епистемон, — аз самият бях свидетел на подобен опит по време на тържествената процесия в Сент, в която участваше тъй добрият, тъй благонравният, тъй мъдрият и справедлив ръководител Бриан Вале, сеньор Дю Дуе. Когато покрай него минаваше хром или хрома, кривоглед или кривогледа, гърбав или гърбава, всякога му съобщаваха имената им. Ако сричките на това или онова име съставляваха нечетно число, той, без да гледа, определяше кои хора са кривогледи с дясното око, кои куцат с десния крак и на кои гърбицата лежи надясно, а когато съставляваха четно, то всички поражения се оказваха на лява страна. И всеки път отгатваше точно — грешка не забелязах нито веднъж.

— Благодарение на това откритие — поде отново Пантагрюел — учените установиха, че Ахил бил ранен от стрелата на Парис в дясната пета, тъй като името му е образувано от нечетно число срички (тук трябва да се отбележи, че древните коленичели на дясното коляно). Венера била ранена от Диомед близо до Троя в лявата ръка, тъй като името й на гръцки се състои от четири срички. Вулкан куцал с левия крак, а Филип Македонски и Анибал били кривогледи с дясното око на същото основание. По същия питагорейски способ и със същата точност можем да открием ишиаса, хернията, мигрената.

Пак по повод на имената ще ви припомня как Александър Велики, син на цар Филип, за когото вече стана дума, доведе докрай делото си само благодарение правилното тълкуване на едно-единствено име. Той обсадил могъщия град Тир и в продължение на много седмици го атакувал, но всичко било напразно. Неговите снаряди и стенобитни оръдия се оказали безполезни: тирийци мигновено поправяли и възстановявали всичко. Покрусен и обезверен, Александър решил да вдигне обсадата, макар и да съзнавал, че такова отстъпление ще помрачи блясъка на славата му. Отдаден на тези скръбни мисли, той неусетно заспал и насън видял в палатката си сатир, който тропал и подскачал с козите си крака. Александър протягал ръце да го стигне, но сатирът всякога му убягвал. Пъшкал човекът, правил, струвал, докато най-после го уловил. Тъкмо в този момент той се събудил и разказал съня си на всички придворни философи и учени и всички единодушно потвърдили, че боговете му обещават победа и че Тир скоро ще бъде превзет. И наистина, ако разделите думата Satyros на две части, ще получите Sa Tyros, което значи: Тир е твой. И още при първия пристъп Александър превзел града и подчинил непокорните му жители.

И обратно, сега ще ви приведа друг пример, за да видите как значението на едно име довело Помпей до отчаяние. Победен от Цезар във Фарсалската битка, Помпей успял да се спаси чрез бягство. Той избрал морския път и не след дълго стигнал на остров Кипър. Близо до града Пафос някъде на морския бряг съгледал разкошен мраморен дворец. Запитал кормчията за името на този дворец и в отговор чул, че се нарича Κακοβσιλεία, тоест Злочест цар. Това име му вдъхнало такъв страх и такъв ужас, че той изпаднал в отчаяние и повярвал, че е осъден на гибел. И всички лодкари, а и хората от града дочували неговите въздишки, стенания и вопли. И наистина, малко след това някакъв неизвестен селянин, на име Ахил, му отсякъл главата.

Пак по този повод да припомним какво се е случило и на Павел Емилий, когато римският Сенат го избрал за пълководец на армията, изпратена срещу македонския цар Персей. Този ден, на свечеряване, той се прибрал у дома си, за да се стегне за път, и когато целунал дъщеричката си Трация, забелязал, че била малко тъжна. „Защо си тъй тъжна и печална, малка моя Трация?“ — запитал той. „Татко, отвърнала Трация, Перса е мъртва.“ Така наричала тя малкото кученце, което обожавала. При тези думи Павел Емилий бил проникнат от увереност, че ще извоюва победа над Персей.

Ако разполагахме с време да поразлистим Ветхия завет, ние бихме намерили там множество знаменателни примери, които ясно показват какъв свещен ужас внушавали на евреите собствените имена и как хората от онова време вниквали в техния смисъл.

След тази реч на Пантагрюел двамата пълководци пристигнаха начело на своите добре въоръжени и изпълнени с решимост войници. Пантагрюел се обърна към всички с кратки наставления, настоявайки, ако, въпреки очакванията, Надениците се вдигнат срещу тях (на него все още не му се вярваше, че тези Наденици са толкова вероломни), да отблъснат натиска, но да не нападат първи, и им даде парола „Малки пости“.

[1] „Кратил“ — в диалога на Платон „Кратил“ се разглежда въпросът за произхода на езика — възникнал ли е по естествен път, или е бил измислен от хората. ↑

Глава XXXVIII
Защо хората не трябва да презират надениците

Вие се кикотите, пияници недни, и не вярвате, че всичко си е било така, както ви го разказвам. Аз не зная как да ви накарам да ми повярвате. Ако щете, вярвайте, ако не — идете и вижте всичко сами. Но аз добре зная какво съм видял с очите си. Това се случи на Дивия остров. Ето, не крия — казвам ви го. А вие си спомнете колко яки бяха древните гиганти, които искаха да хвърлят върху Оса високата планина Пелион и заедно с Оса да пипнат сенчестия Олимп, за да влязат в борба с боговете и ги изгонят от небето. То не бе сила обикновена, нито даже средна. И освен това всички тези гиганти наполовина бяха наденици или ако не се лъжа — змии. И змията, която изкуси Ева, бе наденицовидна, но за нея разправят, че е по-хитра и по-коварна от всички други животни. Такива са и надениците. И днес още в някои академии твърдят, че този изкусител е наденицата, наречена Итифал, образ, приет някога от добрия сеньор Приап, велик съблазнител на жени в рая, по гръцки, или в градините — по френски. Швейцарците, днес[1] народ храбър и войнствен, знаем ли дали и те някога не са били наденици? Не искам да вадя сам кестените от огъня, но и химантоподите, забележително племе в Етиопия, са според описанието на Плиний не друго, а наденици.

Ако тези мои думи не задоволяват ваши превъзходителства, тогава веднага идете (искам да кажа, след като понаправите главата) в Люзинян, Партене, Вован Мерван, както и в Пузож, оня в Пуату. Там ще намерите свидетели, едни от други по-известни и по-почтени, които не хвърлят приказките си ей тъй, на вятъра, и те ще ви се закълнат в ръката на свети Ригоме, че Мелузина, основателката на всички тези градове, е имала женско тяло само до срамните части, а оттам нататък била змиевидна наденица или, ако предпочитате, наденицовидна змия. Но, така или иначе, жената си била жена — весела, игрива, и бретонските танцувачи и до днес още се стараят да й подражават, като си тананикат и играят своите триори.

Защо Ерихтон[2] пръв изобрети коли, носилки и колесници? Защото неговият баща — Вулкан — го бе създал с наденицовидни нозе и за да ги скрие, предпочел да се движи с носилка вместо на кон, а още по негово време Надениците се ползвали с не дотам добро име.

Скитската нимфа Ора също имала тяло наполовина женско и наполовина наденицовидно. Но това не попречи на Юпитер да я намери толкова красива, че даже легна в ложето й и има от нея прекрасен син, на име Колакс. Но престанете най-после да се кикотите и запомнете, че няма нищо по-вярно от Евангелието.

[1] Швейцарците, днес… — игра на думи: на фр. „сюис“ — швейцарец, а „сосис“ — наденичка. ↑

[2] Ерихтон — митически цар на Атика. ↑

Глава XXXIX
Как брат Жан се съюзи с готвачите, за да разгроми Надениците

Като видя тези разярени Наденици да крачат твърдо към тях, брат Жан каза на Пантагрюел:

— Хубав бой ще падне, ама де да видим! Каквито ми са рехави, такава победа ще извоюваме над тях, че цял свят ще приказва за нея. Но аз предпочитам вие да си стоите на кораба и само да наблюдавате, а останалото да предоставите на мен и моите хора.

— Кои хора? — запита Пантагрюел.

— Става дума за молитвеника — отвърна брат Жан.

— Ами че защо Пютифар, майстор-готвач на фараоновата кухня, същият този, когото Йосиф купи и комуто Йосиф, ако искаше, можеше да прикачи рогца, оглавяваше конницата на цялото египетско царство? Защо за обсадата и разрушението на Ерусалим от всички военачалници в страната бил избран именно майстор-готвачът на цар Навуходоносор, Навузардан?

— Добре, добре, нататък? — прекъсна го Пантагрюел.

— В кошарката, мадам! — рече брат Жан. — Готов съм да се закълна, че някога те са воювали с Надениците или с други такива малко уважавани хора като тях; на готвачите им дай да се бият, да воюват, да покоряват и да плячкосват; за тази работа те са по-способни и по-сръчни от всички страдиоти[1], кавалеристи, войници и пехотинци на света.

— С всичко това вие ми припомнихте един от шеговитите и остроумни отговори на Цицерон — каза Пантагрюел. — По време на гражданската война в Рим, война, която всъщност се водела между Цезар и Помпей, Цицерон бил, разбира се, по-скоро на страната на Помпей, но въпреки това Цезар продължавал да го търси и огражда с внимание. Веднъж, като научил, че в една от престрелките помпейци претърпели голяма загуба на хора, Цицерон пожелал да посети техния лагер и видял, че нямат ни сили, ни тупе за бой, а безредие — колкото щеш. И като разбрал, че всичко ще тръгне от зле по-зле, а то така и станало де, започнал да осмива ту едните, ту другите и да ги обсипва с язвителни и остри шеги, на каквито бил голям майстор. Желаейки да покажат, че са сигурни в победата, няколко военачалници му казали: „Виждате ли колко орли имаме ние?“ (Такъв бил тогава знакът на римските бойни знамена.) „Виждам — отвърнал Цицерон, — добри са и добра работа щяха да ви свършат, ако воювахте със свраки.“ Та и вие сега, като разбрахте, че трябва да се воюва с Наденици, помислихте, че това е кулинарна война и решихте да се съюзите с готвачите. Правете каквото знаете. Аз ще чакам тук изхода от цялата тази бъркотия.

Без много да се мае, брат Жан се понесе към кухненските палатки и вдъхновено и ласкаво каза на готвачите:

— Чеда мои! Днес желая да ви видя увенчани с чест и слава. Вам предстои да извършите бойни подвизи, каквито светът не помни. Корем връз корем! Вие, храбри готвачи, не си знаете силата. Тръгвайте да бием тези размирни Наденици! Началник ще ви бъда аз. А сега наздраве, приятели, и по-смело!

— Право думате, началнико — отвърнаха готвачите. — Ние всецяло се поверяваме на вас. Под ваше командване сме готови да се бием на живот и смърт.

— На живот — моля, заповядайте — отвърна брат Жан, — но на смърт и дума да не става! Тя е само за Надениците! И тъй, строй се! Ваша парола ще бъде Навузардан!

[1] Страдиоти — наемна гръцка конница, служеща във войските на различни европейски държави. ↑

Глава XL
Как брат Жан нареди да сглобят „свинята“ и как скри в нея храбрите готвачи

Тогава по нареждане на брат Жан строителите сглобиха огромната „свиня“ и я поставиха на кораба, имащ за емблема голяма чаша. Това беше необикновено съоръжение: тежките оръдия, разположени на него в полукръг, изхвърляха каменни гюллета и четиривръхи стоманени копия, а площта му беше такава, че под негово прикритие можеха да се сражават повече от двеста човека. Изработено бе по образеца на лареолската свиня, с помощта на която англичаните превзеха Бержерак, когато във Франция царуваше младият крал Шарл VI.

Ето имената на храбрите и доблестни готвачи, влезли в тази свиня като в троянски кон:

Соспикан

Шарлатан

Страхопъзльо

Поплювко

Кървавица

Лапнишаран

Мандрагор

Пържена филия

Туткав

Тегав

Фрикасе

Палачинко

метр Мърляч

Карантия

Бутало

Цокач

Винегрет

Де Волай

Подавай

Наливай

Задушено

Мезе

Компот

Антрекот

Всички тези благородни готвачи носеха на гербовете си, изобразяващи зинала уста, зеленикав шиш със сребриста рязка, леко наклонена наляво.

Шишко

Дебеланко

Опапванко

Облизанко

Нагъванко

Лакомко

Тулумко

Дъвкач

Лапач

Архилапач

Гълтач

Плюскач

Мляскач

Нагъвач

Салап (съкратено), родом от Рамбуйе. Пълното име на този професор по кулинарното изкуство е Сланинолап. Но нито вие, нито ние казваме знаменоносец, а знаменосец.

Сланиноглът

Сланинорез

Сланиносмаз

Сланинолиз

Сланиноблиз

Сланиногриз

Сланиношпек

Сланинопуш

Сланинобрът

Сланиносмрък

Сланиносол

Сланинояд

Сланиноплюск

Сланиноръф

Сланинолап

Сланинохап

Сред мараните[1] и евреите такива имена не се срещат.

Чревоугодник

Салатиер

Кресалатиер

Стъргореп

Свинцев

Зайцев

Подправко

Тортов

Сланинцев

Жиго

Пресоли

Горчицев

Супелой

Хахоул

Ахмакул

Гарнирон

Досипко

Съдолизко

Доизядко

Допивко

Бульонко

Опапвач

Умивач

Опушвач

Сардинко

Сиренко

Котлет

Омлет

Миш-маш

Макарон

Трохоед. Този приятел бе изтеглен от кухнята и поставен на служба при благородния кардинал Веньор[2].

Прегорелко

Изтривалко

Похлупалко

Бъркалко

Бабаджан

Скоколян

Живенян

Несвърталян

Перушскубян

Прокисян

Крачолян

Мъхонян

Перушан

Грахулко

Тутманик

Бутманик

Халосник

Палавник

Бабанко

Бабаджанко

Габаонит

Непохватен

Крокодил

Ялипил

Плескач

Мърляч

Мондам — изобретател на соса „Мадам“, за което изобретение бе награден с това френско-шотландско прозвище.

Зъботрак

Мляскач

Мирлангуа

Клювбекас

Съдомий

Шампосън

Шафранен

Несресан

Антитус

Копърен

Чишчишан

Сополан

Калкан

Репин Бахур Свинин

Робер. Този пък изобрети прочутия сос „Робер“, много здравословен и подходящ за печени зайци, патици, прасенца, пържени яйца, солена треска и за много още други ястия.

Змиоркин

Хайверкин

Будалкин

Развейпрах

Пройдоха

Есетрин

Рагу

Костляв

Саламурко

Пържеланко

Мързеланко

Забраванко

Чипоноско

Тирилейко

Чичопейко

Кайма Яхния Чироз

Пушена херинга

Баница

Чинка

Келепирджия

Посерков

Цапников

Свиноглът

Раколап

Заплес

Лапнимуха

Теле

Облизан

Всички тези доблестни готвачи, един от друг по-юначни, по-сърцати, по-весели и боеспособни, влязоха в „свинята“. Стиснал в ръка големия ятаган, брат Жан влезе последен в нея и щракна отвътре резето на отвора.

[1] Марани — испански евреи, приели християнството, но тайно придържащи се към обредите на своята стара религия. ↑

[2] Кардинал Веньор — съвременник на Рабле. ↑

Глава XLI
Как Пантагрюел налагаше с тояга Надениците

Надениците се приближиха дотолкова, че Пантагрюел видя как размахваха ръце и вече се готвеха да запратят копията си. Тогава той изпроводи при тях Гимнаст да ги запита какво искат и какво е могло да ги разсърди така, та са решили без предупреждение да нападнат своите стари приятели, които нищо лошо не са им сторили, ни казали.

Гимнаст пристъпи напред и като се поклони почтително пред първите редици, с всички сили извика:

— Ние с вас сме единни, единни, единни! Ние всички сме на вашите услуги! Всички сме поддръжници на Малките пости, вашия стар съюзник.

После някои ме уверяваха, че вместо „Малки пости“ бил казал „Аман от пости“. Така или иначе, при тези думи някаква дебела и мазна Наденица, дива, непокорна, изскочи от строя и се опита да улови Гимнаст за гърлото.

— Ей богу — рече Гимнаст, — каквато си ми тлъстичка, целичка тук няма да влезеш, ами я да те клъцна, докато е време!

И като изтегли с две ръце меча си „Целуни ми задника“ (така го наричаше той), разсече Наденицата на две.

Боже праведни, колко беше тлъста! Напомни ми огромния бернски бик, убит при Маринян по време на разгрома на швейцарците. Вие няма да ми повярвате: на корема й имаше не по-малко от четири пръста сланина.

Когато Гимнаст съсече тлъстата Наденица, всички останали Наденици като по даден знак се нахвърлиха върху него и на бърза ръка щяха да го погубят, ако в същата минута Пантагрюел и неговите хора не бяха се притекли на помощ. И тогава започна истинският бой. Бахуросекач сечеше Бахурите, Наденицорезач режеше Надениците, Пантагрюел ги налагаше с тояга, а брат Жан, спотаил се в „свинята“, държеше под око врага и чакаше, когато внезапно Телешките наденички със страшен вой удариха из засада Пантагрюел.

Тогава, забелязвайки смущението и безредието в Пантагрюеловия стан, брат Жан разтвори вратите на „свинята“ и излезе с храбрите си войници, едни от които бяха въоръжени с железни шишове, други — с пиростии, синии, печки, лопати, казани, скари, ръжени, маши, съдове, метли, тенджери, хавани, чукове, и цялото това войнство, строено като пожарникари, в един глас ревна до небесата: „Набузардан! Набузардан! Набузардан!“ Тези кански викове смутиха Телешките наденици и Луканките. А Надениците, забелязвайки новите подкрепления, обърнаха гръб и хукнаха да бягат така, сякаш бяха видели всички дяволи. Брат Жан ги трепеше като мухи, но и войниците му си знаеха работата. То бе зрелище, достойно за съжаление: мъртви и ранени Наденици покриваха от край до край бойното поле. Тук в летописа се казва, че ако не бил пръстът божи, наденишкото племе до крак щяло да бъде изтребено от кулинарските войници. Но в същата минута се случи нещо наистина необикновено. Вие, ако щете, вярвайте, ако щете — не вярвайте.

Някъде откъм север долетя голямо, огромно, грамадно, угоено прасе с криле, дълги и широки като на вятърна мелница. Четината му беше яркочервена като на феникоптер — на лангедокско наречие му казват фламинго; очите му бяха червени и искрящи като пиропи[1]; ушите — зелени като прасинови[2] изумруди; зъбите — жълти като същински топази; опашката — дълга и черна като лукулов мрамор; краката — бели, блестящи и прозрачни като диаманти и с ципа между пръстите, като у гъските и у тулузката кралица Патешкото краче. На шията му висеше златна верижка с няколко йонически надписа, от които можах да разчета само две думи: „ΥΣ ΑΘΗΝΑΝ“ — „Прасе, поучаващо Минерва“.

Времето бе ясно и хубаво. Но когато това чудовище се появи, отляво се раздаде такъв страшен гръм, че всички ние се вцепенихме. Надениците захвърлиха и оръжие, и тояги, коленичиха на земята мълчаливо и скръстиха ръце в молитвен екстаз.

А в това време брат Жан и неговите хора продължаваха да секат Надениците и да ги нижат на железни шишове. Но по нареждане на Пантагрюел изсвириха отбой и военните действия тозчас бяха прекратени.

Чудовището полетя назад и напред между двете армии, хвърли на земята повече от двайсет и седем каци горчица и изчезна във висините, като викаше безспир: „Mardigras, Mardigras!“[313]

[1] Пироп — тъмночервен рубин. ↑

[2] Прасинови — зелени — от гр. „прасинос“. ↑

[313] Малки пости (фр.). — Б.пр. ↑

Глава XLII
Как Пантагрюел преговаря с кралицата на Надениците Нифлесет

Тъй като гореупоменатото чудовище повече не се появи и двете армии продължаваха да стоят безмълвни, Пантагрюел предложи да започнат преговори с госпожа Нифлесет (така се наричаше кралицата на Надениците), която седеше в колесницата си, близо до знамената. Предложението му не срещна никакви възражения. Кралицата слезе от колесницата си, приветства грациозно Пантагрюел и отправи към него умоляващ поглед. Пантагрюел изрази неудоволствието си от тази война. Кралицата почтително се извини, като намекна, че недоразумението е предизвикано вследствие неверните сведения на нейните шпиони, които й съобщили, че техният заклет враг, Постника, слязъл на брега и започнал да изследва урината на кашалотите. После го помоли да бъде така любезен и извини това оскърбление и добави, че Надениците съдържат повече лайна, отколкото жлъч; ако той им прости, продължи кралицата, тя и всички Нифлесети след нея ще управляват този остров и страната като негови и на неговите приемници верноподаници, всякога и във всичко ще му бъдат покорни, ще бъдат приятели на приятелите и неприятели на неприятелите му и в знак на своята преданост ежегодно ще му изпращат седемдесет и осем хиляди кралски Наденици, които да му ги предлагат като предястие шест месеца в годината.

Речено-сторено: на другия ден кралицата изпрати на добрия Гаргантюа упоменатото количество кралски Наденици, натоварени на шест големи галери, предвождани от младата Нифлесет, престолонаследница на острова. Благородният Гаргантюа на свой ред ги изпрати като дар на великия крал на Париж. Но дали от смяната на климата или от липса на горчица (естествен балсам за Надениците и обичано от тях укрепително средство), почти всички Наденици измряха. По разпореждане и желание на краля те бяха погребани в Париж на едно място, наричано и днес още Улицата на Надениците.

Със застъпничеството на придворните дами младата Нифлесет бе спасена и удостоена с почести. След време тя се омъжи за богат и благороден мъж и с божията помощ му народи едно от друго по-хубави деца.

Пантагрюел любезно поблагодари на кралицата, прости всички обиди, отхвърли предложението й да влезе във владение на острова и й подари хубаво першко ножче. После полюбопитства да узнае какво означава появяването на гореупоменатото чудовище. Тя му отвърна, че това било идея на Малките пости (Mardigras), техен бог и покровител по време на война, основоположник и родоначалник на цялото наденишко племе. А прилича, каза тя, на прасе, защото Надениците се правят от прасе. Пантагрюел поиска да узнае по какъв повод и за какви лечебни цели чудовището хвърли на земята такова огромно количество горчица. Кралицата отвърна, че горчицата е техният свещен Граал[1] и животворен балсам и че ако само леко намажат с нея раните на изведените от строя Наденици, ранените оздравяват, а мъртвите възкръсват.

Пантагрюел не разговаря повече с кралицата и се оттегли на кораба си. След него, прибирайки оръжието и „свинята“, се оттеглиха и верните му спътници.

[1] Свещен Граал — според средновековните легенди чашата, стояла пред Христос по време на тайната вечеря и в която един от привържениците на новата вяра събрал кръвта, изтичаща от раните на разпънатия Христос. ↑

Глава XLIII
Как Пантагрюел се установи на остров Руах[1]

След два дни пристигнахме на остров Руах и кълна се в съзвездието Плеяда[2], че по-особено държане и начин на живот, отколкото у местните жители, аз никъде още не съм срещал. Тук хората преживяват само с вятър. Нищо не пият, нищо не ядат освен вятър. Вместо къщи имат ветропоказатели. В градините си сеят само три вида анемони[3]. Седефчето, а и всички други газогонни растения направо ги изкореняват. Простолюдието, съобразно средствата и възможностите си, се храни с ветрила от перца, хартия или платно. Богатите се хранят с ветрени мелници. Когато честват някакъв празник или устройват пиршество, те поставят масите под една или две ветрени мелници и там пируват като на сватба. През време на пиршествата разговарят за достойнствата, преимуществата, полезността, превъзходството на този или онзи вятър точно както вие, славни пиячи, пирувайки, разменяте мисли върху качествата на това или онова винце. Един хвали сироко, друг — беша[4], трети — гарбена[5], четвърти — биза, пети — зефира, шести — североизточника и т.н. Някои хвалят вятъра от раздвижване на ризката, действащ особено благоприятно върху франтовете и влюбените. На ветрогонците дават ветрогонни средства.

— О — въздишаше един дебеланко, — де да можеше да получа сега мехче с добрия лангедокски вятър, оня, така нареченият цирциус! Благородният лекар Скурон[6], отбил се пътем в нашата страна, ни разказа за небивалата сила на този вятър: обръщал, казва, натоварени каруци. О, колко би помогнал той на моя едиподически крак[7]! Не в дебелината е щастието.

— А какво ще речете — подхвърли Панюрж — за дебела бъчва с лангедокско винце, това същото, дето го превозват от Мирво, Кантпердри и Фронтинян?

Аз видях как един човек с приятна външност, охранен и шкембест, се караше на едного от лакеите си, едър и снажен момък, и на друг дребничък паж и как с всички сили ги риташе с крак. Като не знаех истинската причина за гнева му, рекох си, че този човек изпълнява лекарско предписание и че за господаря е полезно да са гневи и бие, а за слугите — да бъдат бити. Но после дочух, че ги обвинявал в кражба на половин мях вятър гарбен, което лакомство той пазел за зимата като зеницата на окото си.

На този остров хората не ходят по нужда, не пикаят, не плюят. Затова пък развалят въздуха, пърдят и се оригват на воля. Боледуват от всички възможни и най-разнообразни болести, тъй като всяка болест според Хипократ (кн. „De flatibus“[314]) се ражда и произхожда от натрупване на ветрове в червата. Но най-разпространеното заболяване тук е колики от вятър. Изцеление от това страдание те намират в големите вендузи и силно действащите газогонни средства. Тук всички умират от водянка и тимпанит, мъжете пръцкат, а жените пуфтят. И душата им излиза от задника.

Като се поразходихме после из острова, срещнахме трима охранени ветрени байновци, тръгнали да се порадват на дъждосвирците, а дъждосвирци в този край има колкото щеш и се хранят със същата храна.

Забелязах, че така както вие, веселяци, се влачите с вашите шишета, манерки и бутилки, тук всеки от тях носи на пояса си хубаво малко мехче. Когато им дотрябва вятър, те, ползвайки своите прелестни мехчета, по закона за взаимното притегляне и отблъскване си напомпват колкото искат свеж вятър — вие знаете, че вятърът всъщност е не нещо друго, а раздвижен и развихрен въздух.

Тъкмо в този момент получихме от техния крал заповед в продължение на три часа да не приемаме на кораба никого от местните жители — ни мъж, ни жена, тъй като току-що му били откраднали цял мех вятър, какъвто някога добрият духач Еол дал на Одисей, за да направлява кораба си и при безветрие; кралят пазел тази светиня като някакъв свещен Граал и излекувал с помощта на този вятър множество тежки страдания, като вкарвал и изкарвал от организма на болния точно толкова, колкото било нужно, за да предизвика така наречената девича пръдня — монахините й казват сонет.

[1] Руах — вятър (евр.). ↑

[2] … кълна се в съзвездието Плеяда… — появяването (през май) на Плеядата съвпадало у древните с откриването на мореплаването, а изчезването й (през ноември) с началото на зимните ветрове. ↑

[3] … само три вида анемони… — „Анемос“ — на гръцки вятър. ↑

[4] Беш — югозападен вятър. ↑

[5] Гарбен — югозападен вятър. ↑

[6] Скурон — покровител на Франсоа Рабле, когато е бил студент по медицина. ↑

[7] … моя едиподически крак! — „Едип“ на гръцки значи подпухнал крак. Според гръцката митология младенецът Едип бил намерен в гората с вързани и подути крака. ↑

[314] „За газовете“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLIV
Как слабият дъждец силен вятър пресича

На Пантагрюел се понрави управлението и начинът на живот на жителите на този остров и каза на ветрения им управител:

— Ако сте съгласен с мнението на Епикур, че най-висшето благо е наслаждението (искам да кажа, наслаждение леко достижимо, а не с труд), аз ви считам за щастливец, тъй като вашият живот, живот ветрен, не изисква от вас никакво или почти никакво усилие: достатъчно е само да духате.

— Така е — отвърна управителят. — Но в този мимолетен живот няма пълно щастие. Случва се, и то нерядко, както си седим спокойно на трапезата и си гълтаме като небесна манна някой хубав и силен божи вятър, изведнъж да заръси слаб дъждец, да го пресече и разнесе по всички посоки. И тогава не ни остава друго, освен да прекратим обяда.

— Точно като Женен от Кенкене — забеляза Панюрж, — той препикал задника на жена си Кело и така пропъдил смрадливия вятър, излизащ оттам като из Еолова врата. На времето си аз даже съчиних по този повод хубаво десетстишие:

Веднъж резняка нов го проверил Жанен

и от жена си той вечеря пожелал,

да хапнат по-добре през някой хубав ден

и да си легнат пак, тъй както бог е дал.

Жената сготвила каквото той желал

и яли, пили те, па легнали да спят,

но някаква воня прогонила сънят,

смрад непоносима потекла от жената.

Мъжът я препикал и рекъл тоя път:

„Дъждецът ситен май го спира силен вятър.“

— Освен това — продължи управителят — ние ежегодно се натъкваме на голяма и досадна неприятност. Някакъв гигант на име Бренгнарий, живущ на остров Тою, всяка година в началото на пролетта по съвета на лекарите си пристига тук, за да взема очистително, и поглъща като хапчета ветрени мелници, че и мехове, на които е ненаситен. За нас това е същинско разорение и ние се подлагаме на пости три-четири пъти в годината, впрочем без подобаващите за случая молитви и богослужения.

— И вие не знаете как да се избавите от тази беда? — запита Пантагрюел.

— По съвета на нашите учени — отвърна управителят — всеки път, когато той идваше тук, ние поставяхме във ветрените мелници сума ти петли и кокошки. Първия път Бренгнарий само дето не умря: кокошките се разкудкудякаха и разхвърчаха из корема му така, че той получи липотомия, което ще рече болки в сърцето, и такива ужасни, мъчителни гърчове, сякаш в стомаха му бе допълзяла змия.

— Ето сравнение неуместно и неточно — забеляза брат Жан. — Слушал съм да казват, че змията, проникнала в стомаха на човек, не причинява никакви злини и излиза обратно, ако веднага обърнат пострадалия с краката нагоре и под устата му подложат съд с горещо мляко.

— Вие, както и ония, които са ви го разказвали, знаете това само по слух — възрази Пантагрюел. — Никой никога не е чел и не е бил свидетел на такова изцеление. Впрочем Хипократ в книга пета на Epid.[315] описва подобен случай, станал по негово време, но пострадалият и тогава умрял от спазми и конвулсии.

— Освен това — продължи управителят — гигантът изгълта всички лисици, които преследваха кокошките, и сто пъти да е хвърлил топа досега, но един обесник магьосник го посъветва, щом почувства болки, да почне да дере козел като противоотрова и средство за повръщане. Впоследствие го посъветваха по-мъдро и засега си прави клизма с отвара от пшенични и просени зърна, които кокошките много обичат, после прибавя и гъши дробчета — по тях пък тичат лисиците. Помага си и с хапчета от хрътки и ловджийски кучета, които взема през устата. Не ни върви, както виждате, и това си е.

— Оттук нататък не се страхувайте, добри ми хора — каза Пантагрюел. — Великанът Бренгнарий, лапач на ветрени мелници, е мъртъв, повярвайте ми. И той умря не от друго, а от това, че се задави и задуши, когато по предписание на лекарите ядеше парче прясно масло пред самия отвор на запалена пещ.

[315] „Епидемии“ (гр.). — Б.пр. ↑

Глава XLV
Как Пантагрюел се установи на Острова на папефигите[1]

На следващото утро пред нашия взор се показа Островът на папефигите, някога богати и свободни и славещи се като веселяци. Сега те бяха хора бедни, злочести и се подчиняваха на папоманите[2]. Ще ви разкажа как стигнаха до това положение.

Веднъж на годишния празник на хоругвите разните му там бургместри, синдици и охранени равини се отправили към близкия остров Папомания да се повеселят и погледат празника. Единият от тях, като видял портрета на папата (там съществувал похвалният обичай да го представят в празнични дни публично), показал му смокиня, а в Папомания този знак означава презрение и подигравка. Няколко дни по-късно папоманите, изпълнени от желание за мъст, грабнали оръжие и без всякакво предупреждение нападнали Острова на веселяците, разграбили го и го разорили и съсекли всички брадати мъже. На жените и децата не посегнали от съображения, от които някога се бе ръководил император Фридрих Барбароса в действията си спрямо миланци.

В негово отсъствие миланци се разбунтували, изгонили от града жена му, сиреч императрицата, и за голям неин срам я качили на дъртата магарица Такор наопаки, тоест с гръб към главата и с лице към задника й. След завръщането си Фридрих хвърлил в затвора всички метежници, след което с много мъки и старание намерил и прословутата магарица Такор. Тогава по негово нареждане на пазарния площад пред очите на всички затворници палачът прикрепил към срамните части на Такор смокинов лист и от името на императора разгласил, че тези, които желаят да избягнат смъртното наказание, трябва сами публично да снемат листа със зъби и отново да го поставят на мястото му. И добавил по-нататък, че всички, които откажат да сторят това, ще бъдат обесени или удушени. Някои, на които подобно изкупление на вината се сторило срамно и позорно, предпочели смъртта и били обесени. У други страхът от смъртта надделял над срама и като смъквали със зъби смокиновия лист, показвали го на палача и високо изговаряли: Ecco lo fico[316].

С цената на такова именно унижение останалите злощастници били избавени от смъртта. Затова пък станали роби и данъкоплатци на собствените си врагове, които им прикачили прозвището папефиги, загдето показали с ръка смокинов знак на папския портрет. Оттогава насам горките хора нямали покой. Години наред страната била опустошавана от град, бури, чума и глад като вечно проклятие за греховете на чедата й.

Потресени от тези нещастия, ние не пожелахме да проникнем във вътрешността на острова. Влязохме само в малкия параклис близо до пристанището да вземем светена водица и се помолим на бога, параклис полуразрушен и безлюден, който, както храмът на свети Петър в Рим, даже нямаше покрив.[317] Когато се озовахме в параклиса и се приближихме до купела със светена вода, забелязахме в него човек, наметнат с епитрахил; човекът веднага се скри под водата като далдисваща патица, оставяйки да стърчи над повърхността само края на носа си, за да може да диша. Около него стояха трима свещеници, гладко обръснати, с тонзура, и по черната книга заклинаха дяволите.

Пантагрюел се учуди на това и ги запита какво правят тук, а те му отговориха, че през последните три години на острова върлувала страшна чума, която почти го обезлюдила и оставила земята без стопани. Когато чумата престанала да коси хората, човекът, скрит сега в купела, излязъл на широкото и плодородно поле, разорал го и започнал да го засява с пшеница и в същия ден и час някакво дяволче (което знаело да трещи и да сипе град само над магданоз и над някакви зелки и още не умеело ни да чете, ни да пише) измолило от Луцифер позволение да се забавлява и лудува на Острова на папефигите, дето дяволите били близки приятели с мъже и жени и често ги спохождали. И ето това именно дяволче се обърнало веднъж към орача и го запитало какво прави. Беднякът му отговорил, че сее пшеница, та да има с що да преживява през годината.

— Така ли — учудило се дяволчето, — но това поле не е твое, а мое, то принадлежи на мен. Още от времето, когато вие показахте на папата смокиня, цялата тази земя бе предоставена и продадена на нас. Но да сея пшеница, не е работа за мен. И затова аз ще ти оставя полето само при условие, че ще делим родитбата…

— Готово — съгласил се сеячът.

— Ще я делим така — продължило дяволчето: — едната половина ще бъде тази, която излиза над земята, другата — която остава под земята. Избирам аз, тъй като съм дявол, потомък на знатен и древен род, а ти — ти си селяк. Аз вземам за себе онова, което е под земята, а ти — което е над земята. Кога започва жътва?

— Към средата на юли — отвърнал орачът.

— Добре — казало дяволчето, — тъкмо тогава ще дойда и аз. И тъй, работи, селяко, работи! А сега ще отида да изкусявам с греховно любострастие благородните монахини от Сухопръцковата обител, както и лицемерните и чревоугодни братя… Повече от уверен съм, че те желаят точно това. До нова среща!

[1] Папефиг (показващ смокиня на папата) — сторонник на Реформацията. ↑

[2] Папоман — привърженик на папата — католик. ↑

[316] Ето смокинята (ит.). — Б.пр. ↑

[317] … който, както храмът на свети Петър в Рим, даже нямаше покрив. — Съборната църква „Свети Петър“ в Рим била строена около сто и двайсет години и Рабле не доживял да я види с покрив. ↑

Глава XLVI
Как орачът от Острова на папефигите надхитри дяволчето

Към средата на юли дяволчето довтасало на полето с цял полк други дяволчета, приближило се до орача и казало:

— Е, селяко, какво прави, докато ме нямаше? Хайде, време е да делим.

— Право думаш, време е! — казал орачът.

И започнал с хората си да коси житото, докато дяволчетата скубели от земята сламата. Орачът изчукал зърното, провеял го с веялка, насипал го в чували и го отнесъл на пазара. Дяволчетата сторили същото и като дошли на пазара, седнали близо до орача да продават сламата си. Орачът продал житото си скъпо и прескъпо и напълнил с пари кесията си, която висяла на пояса му. Дяволите не продали нищо и не само това, ами станали за смях на всички селяни.

Когато пазарът свършил, дяволът казал на орача:

— Измами ме ти, но следващия път няма да успееш.

— Господин дяволе — отвърнал орачът, — че защо да съм ви измамил? Нали пръв избирахте? Истината е друга, господин дяволе: при този избор вие искахте да ме измамите, надявайки се, че моят дял няма да ми донесе нищо и че вие ще получите всичко, което съм посял, за да изкусявате с него нещастните хора, лицемерите и скъперниците и ги омотавате във вашите примки. Но вие сте още твърде млад в този занаят. Зърното под земята гние и умира, а от него покълва друго, което аз продадох пред очите ви. И така, вие избрахте по-лошото — ненапразно Евангелието ви проклина.

— Да оставим сега това — прекъснал го дяволът, — ами я ми кажи, с какво може да засееш нашето поле през следващата година?

— Като добър стопанин — отвърнал орачът, — предлагам да го засеем с ряпа.

— Хитър селяк си ти — рекъл дяволът. — Засей колкото може повече ряпа — аз ще я пазя от бури и няма да я очукам с град. Но добре запомни, че което е над земята, е мое, другото, под земята — твое. На работа, селяко, на работа! А аз ще отида да изкусявам еретиците; душите им са вкусни, особено когато са изпечени на скара. Господин Луцифер страда от стомах и няма да е зле да си хапне нещо топло.

Дошло време да се прибира реколтата и дяволът, с куп дяволчета от епископския съвет, и този път довтасал на уреченото място. Срещнал се с орача и хората му и започнал да реже и събира шумата. Зад него орачът разкопавал и изтръгвал големите репи и ги пъхал в чували. След това всички вкупом се отправили към пазара. Орачът продал репите си скъпо и прескъпо. Дяволът не продал нищо. И което било по-лошо, всички открито му се смеели.

— Виждам аз, селяко — казал тогава дяволът, — ти и този път ме измами. Затова искам веднъж за винаги да решим въпроса с това поле. И то при следните условия: ще започнем да се дращим един друг и оня, който пръв се предаде, ще загуби своята част от полето. Така цялото поле ще стане притежание на победителя. Ще се срещнем с теб след седмица. Ще видиш ти, селяко, как дращи дяволът! Аз ходих да изкушавам сплетници, лъжедоносници, нотариуси-фалшификатори и недобросъвестни адвокати, но те чрез посредник ми съобщиха, че и така са мои. Пък и Луцифер се отвращава от душите им и обикновено ги препраща в кухнята, освен когато са добре осолени. За закуска няма нищо по-хубаво от ученици, за обяд — от адвокати, за следобед — от лозари, за вечеря — от търговци, за Бъдни вечер — от камериерки и за всяко време — от таласъми. Така е. И наистина при всяко ядене господин Луцифер яде като предястие таласъми. Някога обичаше да закусва с ученици. Но за нещастие от няколко години насам те започнаха да изучават Библията. Поради тази причина не можем да отмъкнем нито един от тях. И мисля, че ако не са лицемерните им наставници със заплахи, с клевети и насилие да изтръгват свети Павел от ръцете им, оттук нататък не ще е лесно да се облажим с ученици. На обяд обикновено предлагат на Луцифер недобросъвестни адвокати, заобикалящи законите и изнудващи бедните хора, и тъкмо такива адвокати никога не му липсват. Но еднообразната храна, както знаете, дотяга. Затова съвсем неотдавна той на всеослушание заяви, че на драго сърце би си хапнал душа на лъженабожник, който е молитствал, без да изпроси божието милосърдие. И обеща двойно възнаграждение на оня, който му донесе такава душа още топла, направо от огъня. Всички до един се заловихме с тая работа. Но нищо не излезе. Лъженабожниците увещават благородните дами да правят подаяния на манастирите им. И Луцифер вече се въздържа да ги яде, особено откакто получи силни болки в стомаха, след като в северните области неговите доставчици, въглищари и колбасари, го обидиха горчиво. За вечеря той никога не се отказва от лихвари, аптекари, фалшификатори на документи, на пари и на всякаква търговска стока. Понякога, когато е на градус, има обичай, преди да заспи, да се пооблажи с някоя и друга камериерка, която пие господарско винце, а после пълни цукала с воняща течност. И тъй, на работа, селяко, на работа! А аз ще отида да подмамя трапезундските ученици да изоставят бащи и майки, да презират нравите и обичаите на страната, да престъпват кралските укази, да живеят за свое удоволствие, да хулят и осмиват всичко живо и скрити под малката весела шапчица на поетичната възвишеност, да играят роля на безобидни веселяци.

Глава XLVII
Как една старица от Острова на папефигите измами дяволчето

Орачът се завърнал у дома си тъжен и замислен. Като го видяла такъв, жена му си помислила, че са го ограбили на пазара. Но когато научила истинската причина за неразположението му и зърнала натъпканата му с пари кесия, тя се опитала да го успокои и убеди, че от това спречкване с дявола нищо лошо няма да излезе. Само нека й се довери и нека разчита на нея. Тя си била намислила вече как да изведе всичко на добър край.

— На мен малко ми трябва — рекъл орачът. — Одраска ли ме веднъж, веднага ще се предам и ще му отстъпя цялото поле.

— Не, не — възразила старицата, — довери се и разчитай на мен, а аз си зная работата. Ти ми каза, че дяволът е малък. Аз ще направя така, че той веднага ще побегне и полето ще остане на нас. Виж, работата щеше да е друга, ако дяволът беше голям…

Ние пристигнахме на острова точно в деня на уречената среща. Рано сутринта орачът се изповядал, както се полага, причестил се като добър католик и по съвета на свещеника се потопил в купела със светената вода, където го и намерихме.

И докато ни разправяха тази история, дойде известие, че старицата измамила дяволчето и спечелила полето. Ама ще попитате: как? — Ето как: дяволът дошъл пред къщата на орача, почукал на прошката и извикал:

— Ей ти, селяко, я ела да се подращим!

После влязъл в къщата, весел и наперчен като козел, но вместо орача намерил жена му, приклекнала на земята, да рони горчиви сълзи и да се окайва.

— Защо плачеш? — запитало дяволчето. — Къде е той? Какво прави?

— Ох! — изохкала старицата, — знам ли го къде е този злодей, този душевадец, този разбойник! Вижте как ме изподра! Загивам, умирам!

— Как! — извикало дяволчето. — Какво говорите? Сега ще го натупам така, че и името си ще забрави.

— Ох! — продължавала да стене старицата. — Този убиец, този мъчител, този драскач на дяволи ми каза, че сте се били надумали днес да се дращите и за да изпита ноктите си, само ме бодна с малкия си пръст тук, между краката, и цялата ме раздра. Ох, умирам, никога вече няма да се съвзема, ето погледнете! А сега отиде при ковача да му изтъни и наточи ноктите. Вие сте изгубен, господин дяволе, приятелю мой. Спасявайте се, докато е време! Бягайте, моля ви се!

Тук тя се разголила чак до брадичката, както някога персиянките се разголвали пред синовете си, избягали от бойното поле[1], и му показала онова нещо. Като видял огромната цепка, зинала във всички посоки, дяволът изревал:

— Мохамед, Демиург, Мегера, Алекто, Персефона! Да бягам, да бягам, докато още е време! Халал да му е полето!

Казал това дяволът, а после си плюл на петите и дим да го няма.

Изслушахме края на историята и се оттеглихме на нашия кораб. И повече не се задържахме на острова. Пантагрюел подари на църковната каса осемнайсет хиляди жълтици предвид беднотата на хората и оскъдността на земята.

[1] … както някога персиянките се разгалвали пред синовете си, избягали от бойното поле… — показвайки им утробите си, майките крещели: „Жалки създания, къде бягате? Нима не знаете, че не ще влезете обратно в тези утроби!“ — Плутарх — „За доблестните жени“. ↑

Глава XLVIII
Как Пантагрюел се установи на Острова на папоманите

Напущайки злочестия Остров на папефигите, цял ден пътувахме спокойно и щастливо, докато най-после пред очите ни се показа благословеният Остров на папоманите. Хвърлихме котва и преди още да затегнем въжетата, към нас се отправиха с лодка четирима различно облечени мъже: единият от тях кален, мръсен, в монашеско расо, другият — в ловджийски дрехи, със стръв и ръкавица за соколи, третият — в одежди на съдебен ходатай и с голяма торба, натъпкана със справки, призовки, клаузи и отсрочки, а четвъртият облечен като орлеански лозар, с хубави, платнени гети, с кошница и с лозарски нож на пояса.

Щом се приближиха до нашия кораб, всички в един глас викнаха:

— Видяхте ли го, хей, пътешественици? Видяхте ли го?

— Кого? — запита Пантагрюел.

— Него — отвърнаха те.

— Кой е той? — намеси се на свой ред брат Жан. — Да пукна, ако не го простра на място. (Брат Жан предполагаше, че става дума за разбойник, убиец или клетвопрестъпник.)

— Как? — изненадаха се те. — Нима вие, странници, не познавате Единствения?

— Господа — подхвана Епистемон, — вашите думи са неясни за нас. Но обяснете ни, ако обичате, кого имате предвид и ние ще ви кажем истината, без да скрием нищо.

— Истинския — казаха те. — Не го ли видяхте?

— Съгласно учението на нашите богослови — отвърна Пантагрюел — истинският — това е бог. И именно с тези думи се разкри той на Мойсей. Разбира се, ние никога ме сме го виждали, защото е невъзможно да се види с телесни очи.

— Ние не говорим за всевишния в небесата. Говорим за земния бог. Никога ли не сте го виждали?

— Кълна се в честта си, че тези хора имат предвид папата — каза Карпалим.

— Да, да — потвърди Панюрж, — ами че, господа, аз вече видях трима, без да имам кой знае каква полза от това.

— Как така трима! — възразиха те. — В свещените Декреталии[1] се пее, че живият папа може да бъде само един.

— Искам да кажа — обясни Панюрж, — че съм ги виждал последователно, един след друг, или иначе казано — по един наведнъж.

— О, дваж, о, триж блажени люде! — възкликнаха те. — Бъдете наши скъпи, прескъпи гости!

И като казаха тези думи, коленичиха пред нас и поискаха да ни целунат краката. Ние, разбира се, не им позволихме това, уверявайки ги, че ще бъде пряко силите им да засвидетелстват по-голяма почит на папата, ако той случайно се появи пред тях.

— Де, де — отвърнаха те, — все някак ще се отсрамим и пред него. Ще му целунем задника, ей тъй на голо, че и яйчицата му ще целунем. Защото и светият отец си има яйчица — нашите хубави Декреталии споменуват за тях, а то инак какъв папа ще е той. Хитроумната декреталска философия така установява връзката между причина и следствие: той е папа, следователно си има яйчица, а изгубят ли се яйчицата, току-виж, светът осъмнал без папа.

Междувременно Пантагрюел запита едного от юнгите на тяхната лодка какви са тези хора. Човекът му каза, че са представители на четирите съсловия, населяващи острова, и добави, че ще ни приемат добре и че добре ще се отнесат към нас, тъй като сме видели папата. Пантагрюел съобщи това на Панюрж, който скришом му пошепна на ухото: „Бог ми е свидетел, всичко се нарежда от хубаво по-хубаво! За оня, който знае да чака, всичко му идва навреме. До ден-днешен нямам някаква полза от това, че съм видял папата, но сега, дявол го взел, струва ми се, ще разберем нещо.“

Подир ние слязохме на суша и всичко живо на острова — мъже, жени, деца — се втурна да ни посреща. Представителите на четирите съсловия високо им възвестиха: „Те са го видели! Видели са го! Видели са го!“

При тези думи всички паднаха на колене пред нас, вдигнаха ръце към небето и извикаха: „О, блажени, о, преблажени люде!“ И тези викове продължиха повече от четвърт час. Между това дотича и директорът на местното училище с всички учители и ученици и по-големите от тях започнаха да бият малките, както бият децата по нашия край, когато бесят някой злосторник — бият ги не на шега и не за друго, а за да запомнят този ден. Това обаче не се понрави на Пантагрюел и той им каза:

— Господа, престанете да биете децата, иначе ще си отида.

Могъщият му глас извика всеобщо удивление и аз чух някакъв малък, дългорък гръбльо да казва на училищния директор:

— Свети Екстраваганти![2] Нима всички, които видят папата, стават такива великани като този, който ни заплашва? О, колко съжалявам, че до днес не съм видял папата! И аз щях да порасна и да стана висок като нашия гост.

Човешката глъч се усили дотолкова, че накрая пристигна самият Оменац[3] (така те наричат епископа си), възседнал неоседлано муле със зелена попона, а с него и неговите васали (както тук им казват) и прислужници с кръстове, пряпорци, хоругви, покрови, факли и светени китки.

Той също пожела да ни целуне краката на всяка цена (както благочестивият Кристиян Валфиние стори с папа Климент) и каза, че у един от техните хипофети[4], лапачи и гризачи на свещените Декреталии било написано, че както дългоочакваният от евреите Месия най-после бил дошъл, така и папата рано или късно щял да се появи и че ако в очакване на този щастлив ден на острова пристигне човек, който в Рим или другаде го е видял, да го приемат с почит и да го нагостят.

Ние обаче под благовиден предлог не му позволихме да ни лиже краката.

[1] Декреталии — постановления на папата. ↑

[2] Екстраваганти — други папски постановления, издадени по-късно в две отделни книги. ↑

[3] Оменац — мъжага (провансалски). ↑

[4] Хипофет — прорицател (гр.). ↑

Глава XLIX
Как Оменац, епископ на папоманите, ни показа дадените свише Декреталии

Накрая Оменац ни каза:

— Нашите свещени Декреталии ни предписват и повеляват да посещаваме най-напред църквите, а после кръчмите. И така, за да не се отклоняваме от това хубаво правило, да отидем сега на църква, а след това ще погуляем.

— Достопочтени — извика брат Жан, — тръгнете напред вие, а ние ще ви последваме. Мъдрите ви думи разкриват във вас добър християнин. Ние наистина отдавна не сме се черкували. Аз съм в отлично разположение на духа и се надявам да си хапна както се полага. Колко е приятно да срещнеш добри хора!

Когато стигнахме до църковната врата, забелязахме голяма позлатена книга, цялата покрита с красиви, драгоценни камъни: розови рубини, изумруди и диаманти, още по-хубави или поне толкова хубави, колкото ония, които Октавиан Август принесъл в дар на Юпитер Капитолийски. Книгата висеше пред фриза на портала на две дебели златни вериги. Ние я гледахме и й се любувахме. За Пантагрюел не беше така трудно да я докосне и той я пипаше и прелистваше колкото си искаше. В същото време ни уверяваше, че като я докосвал, изпитвал лек сърбеж в ноктите и някакво затопляне в ръцете, а заедно с това и непреодолимо желание да натупа един или двама служители само не от ония с тонзура.

Тук Оменац се обърна към нас със следните думи:

— Както знаете, някога Мойсей е предал на юдеите законите, написани от божията ръка. В Делфи на фасадата на Аполоновия храм бе намерен божествено вдъхновеният надпис: ΓΝΩΘΙ ΣΕΑΤΟΝ[317]. След време на същото място забелязаха думата ΕΙ[318], продиктувана също така свише. Във Фригия свещената каменна Кибела била спусната от небесата в полето, известно под името Песинунт. И статуята на Диана в Таврида дошла от небето, ако вярваме на Еврипид. От небето е паднала и орифламата на доблестните и дълбоко религиозни френски крале, за да тръгнат с нея срещу неверниците. По времето на Нума Помпилий, втория римски цар, от небето се спуснал островърхият щит, наречен Анцил, а върху атинския Акропол някога паднала от небесната синева статуята на Минерва. Така и свещените Декреталии, които виждате тук, са написани от ръката на херувим. На вас, които идвате отвъд морето, това може да се стори невероятно.

— Че комай е така — отвърна Панюрж.

— А те наистина ни бяха изпратени свише, подобно на реката Нил, която Омир, първоотец на всяка философия с изключение, разбира се, на божествените Декреталии, бе нарекъл „Произлязла от Юпитер“. И тъй като вие сте видели папата, възвестител на Декреталиите и ревностен техен пазител, ние ще ви позволим да ги разгледате, а ако пожелаете, и да ги целунете. Но преди това ще трябва три дни да постите и съгласно правилника редовно да се изповядвате, грижливо анализирайки и степенувайки вашите прегрешения, за да не пропуснете нищо от делата и постъпките си, както ни учат чудните слова на божествените Декреталии. А за всичко това е нужно време.

— Достопочтени — захвана Панюрж, — Декретеналии, искам да кажа Декреталии, ние сме виждали всякакви: и на хартия, и на пергамент, и на кожа, и писани на ръка, и напечатани. Излишно е да се трудите да ни ги показвате. Достатъчна ни е вашата готовност, за която ви благодарим.

— Исусе, сине господни! — извика Оменац. — Но вие никога не сте виждали Декреталии, сътворени от ангели. Тези, които се намират у вас — в страната ви, — са преписани от нашите — за това открито говори един от тълковниците на Декреталиите. А колкото до останалото, моля ви да не щадите спокойствието ми. Вие само си помислете съгласни ли сте да постите три божи дни и после да се изповядате.

— Виж, да се изповядаме може — отвърна Панюрж, — но да постим — опазил ни господ, защото толкова постихме и препостихме по море, че паяците си оплетоха паяжини в зъбите ни. Погледнете този наш добър брат Жан Зъботрошача (при тези думи Оменац нежно го прегърна): гърлото му тъй си и мухляса от туй, че не движи ни устните, ни челюстите си.

— Така е — потвърди брат Жан. — Толкова тримирих и постих, че накрая цял се изкривих.

— Тогава да влезем в църквата — каза Оменац, — и ще прощавате, ако сега не ви отслужа голямата литургия. Обяд е минал вече, а нашите свещени Декреталии ни запрещават да служим след пладне — става дума за голямата утринна служба с хор и с причастие. Но аз мога да ви отслужа друга, тиха и суха.

— Предпочитам подмокрена с някое хубаво анжуйско винце — подхвърли Панюрж. — Хайде, хайде да си сръбнем като хората…

— Хай да му се не види! — кипна брат Жан. — Хубаво се наредихме, още ще я караме на сухо. Ако бях си закусил и похапнал по монашески, че отгоре на туй и някой Requiem да бях му дръпнал, сега хляб и вино и за умрелите, и за живите да намерите у мен. Ех, няма как, ще се търпи! Бутайте, блъскайте, тикайте, но гледайте по-набързо да я пробутате тази литургия, че, току-виж, повърна или стане нещо по-лошо.

[317] Познай себе си (гр.). — Б.пр. ↑

[318] Ти си (гр.). — Б.пр. ↑

Глава L
Как Оменац ни показа първообраза на папата

След завършване на литургията Оменац извади от едно сандъче, поставено близо до главния олтар, голяма връзка ключове, с които отвори трийсет и две брави и четиринайсет катинара, а накрая и решетъчния прозорец над упоменатия олтар; после тайнствено мушна главата си в един влажен чувал, изтегли оттам пурпурна атлазена завеса, с някакво нескопосано, според мен, изображение на нея и като го докосна с дългия си жезъл, накара всеки от нас да целуне мястото, посочено от него.

— Как мислите, чие е това изображение? — запита той.

— На папата — отвърна Панюрж. — Познавам го по тиарата, по омафора, по мантията и по пантофите.

— Право думаш — забеляза Оменац. — Ето тук, на земята, вечния образ на всеблагия бог, когото ние с трепет очакваме в нашата страна. О, щастлив, желан и тъй дългоочакван ден! И вие, блажени и преблажени, които небесните светила удостоиха с милостта да лицезрете всеблагия земен бог. Един поглед само върху неговото изображение ни дарява с пълно опрощение на всички грехове, които още помним, заедно с една трета и осемнайсет четиридесетини от забравените. Ето защо го виждаме само на големите годишни празници.

Пантагрюел каза, че изображението напомня работа на Дедал[1]. И наистина, макар наивно и несръчно нарисувано, от него лъхаше някаква скрита, божествена сила, опрощаваща греховете.

— Точно като у нас, в Сьойи — забеляза брат Жан. — Седели си в болницата след празнична вечеря просяците и се хвалели — единият, че бил спечелил шест петака, другият — две су, третият — седем кароли, а някакъв дебел еднокрак парцаливко разправял, че събрал цели три тестона. „Да, но твоят крак е благословен от господа бога“, отвърнали побратимите му. Сякаш в този единствен крак, прояден и изцяло изгнил, се криело божество.

— Когато приказвате такива нелепости — обади се Пантагрюел, — не забравяйте да ми донесете леген. Още малко, и ще повърна. Как може да говорите за такива неприятни, отвратителни неща и да произнасяте божието име! Пфуй, каква гадост! Там, зад манастирските стени, вие, монасите, сте свикнали да бъбрите без мяра, но тук не правете това!

— Но и докторите казват — отвърна Епистемон, — че някои болести на тялото и на душата крият в себе си божествена сила. Така Нерон хвалел гъбите и ги наричал, както твърдят гърците, „храна на боговете“, защото с тях отровил предшественика си, римския император Клавдий.

— Струва ми се — намеси се Панюрж, — че това ваше изображение с нищо не напомня образа на последните наши папи. Аз ги видях не с корона, а с шлем и персийска тиара на главата. И докато в целия християнски свят тогава цареше тишина и спокойствие, те единствени водеха вероломна и ожесточена война.[2]

— Но те воюваха — прекъсна го Оменац — с размирници, еретици, непокорни протестанти, изкусявани от съмнения и безверие… Такава война свещените Декреталии не само позволяват и одобряват, но я считат и за задължение на папата, който с огън и меч трябва да смете императори, крале, херцози, князе и цели държави, ако те само на йота престъпят заповедите му; той трябва да им отнеме всички имущества, да ги лиши от земите и от кралствата им, да ги прогони, анатемоса и обрече на гибел и не само да умъртви техните тела и телата на децата и близките им, а и да хвърли в дъното на най-горещия адски казан душите им.

— Но вие, дявол го взел — заключи Панюрж, — не сте еретици, какъвто бе Котаранмърморан и каквито има в Германия и в Англия. Вие всички сте християни, избрани и отбрани.

— Така е, слава на бога! — потвърди Оменац. — Затова и всички ние ще бъдем спасени. А сега хайде да си вземем светена водица, пък после ще обядваме.

[1] Дедал — легендарен строител и скулптор, пръв придал движение на скулптурите си. ↑

[2] … те единствени водеха вероломна и ожесточена война. — намек за папа Юлий (1503–1513), командвал сам армията си при обсадата на някакъв крал в Италия. ↑

Глава LI
Думи, казани по време на обяда за възхвала на Декреталиите

Запомнете сега, веселяци, че докато Оменац отслужваше сухата литургия, трима църковни епитропи с големи подноси в ръце сновяха сред богомолците и подвикваха към тях:

— Не забравяйте блажените, видели го с очите си.

Преди да напуснат храма, те донесоха на Оменац три подноса, препълнени с папомански монети. Оменац ни обясни, че всичко това ще отиде за пиршеството, че половината от тези подаяния ще се изхарчи за пиене, а другата — за ядене съгласно едно чудесно тълкуване, скрито нейде в свещените Декреталии.

Речено-сторено: пиршеството се състоя в хубава кръчмица, много подобна на Гийотовата кръчма в Амиен. А може да ми повярвате, че и яденето бе вкусно и разнообразно и напитките изобилни. На този обяд запомних две забележителни неща: първо, че ни едно от ястията, било яре, петел, прасе (каквито ще намерите колкото искате в Папомания), гълъб, заек, пуяк или нещо друго, не бе поднесено без обилен и майсторски приготвен пълнеж и, второ, че всички блюда бяха поднасяни и отнасяни от девойки вече за женене, хубави (уверявам ви), такива едни сочнички, русички, пухкавички и сладички, в дълги, прозрачни туники, с двойно препасан колан, гологлави, с ленти и панделки от виолетова коприна и окичени с рози, карамфили, риган, див копър, портокалови цветчета и други ароматични цветя, и при всяко свое появяване се усмихваха учтиво и с грациозни поклони ни приканваха да пием. А гостите се радваха и им се любуваха. Брат Жан поглеждаше към тях изкосо, като пес, помъкнал пилешко крилце. След първото ястие девойките изпяха стройно епод[1] за възхвала на пресветите Декреталии.

Когато влезе втората група прислужници, Оменац, усмихнат и развеселен, подвикна към една от виночерпките:

— Прислужниче, подай тук!

При тези думи една девойка мигновено му поднесе голям потир екстравагантско вино. Той го взе в ръка и като въздъхна дълбоко, каза на Пантагрюел:

— Господарю, а и вие, скъпи приятели, от все сърце пия за вас! Бъдете добре дошли!

Оменац изпразни потира, подаде го на милата девойка, после примлясна, пооблиза се сладко и с цяло гърло извика:

— О, божествени Декреталии! Благодарение на вас харното винце е толкова харно.

— Де, де, винцето и така си е добро — рече Панюрж.

— За предпочитане е — добави Пантагрюел, — ако благодарение на тях лошото винце стане добро.

— О, серафимска Книга шеста[2] — продължи Оменац, — тъй нужна за спасението на злочестите люде! О, херувимски Климентини[3]! Как вярно и цялостно е изваян във вас образът на истинския християнин! О, ангелски Екстраваганти! Без вас биха погинали клетите души, които блуждаят тук, в тази долина на скръбта, заключени в смъртните си тела. Уви, кога най-после човекът ще бъде осенен от висше озарение, та да изостави всички други дела и занимания, за да ви чете, да ви чете и се проникне от вас, да ви познае, да ви оползотвори и претвори, да ви превърне в своя плът и кръв, та да поите сърцето му с обич и душата му с просветление. О, тогава само, не по-рано и не в друг момент, светът ще бъде честит!

При тези думи Епистемон стана, хвана дъното на гащите си и без много да му мисли, каза на Панюрж:

— Подлога, както виждам, няма, затуй ще изляза! Този пълнеж така ми наду червата, че едва ли ще утрая, ако не побързам.

— О, тогава — продължи Оменац, — тогава само не ще има повече ни град, ни студ, ни мраз, ни бури. О, тогава ще се умножат и наплодят всички земни блага. О, тогава във вселената ще се възцари траен, нерушим мир: ще секнат войни, грабежи, насилие, злочинства, убийства, освен когато са насочени срещу проклетите еретици и метежниците. О, тогава всичко ще бъде радост, веселие, доволство, наслада, щастие, блаженство за всяка жива твар! О, велико вероучение, безценна наука, наставления богопристойни, увековечени в божествените глави на тези безсмъртни Декреталии! О, кой от нас, четейки само половин канон, малък параграф или едно-единствено поучение от пресветите Декреталии, не е почувствал, стига само да не е еретик, да пламва в сърцето му огънят на божествената любов и състрадание към ближния, дълбоко презрение към мимолетните земни неща, възвисяване на духа чак до третото небе и пълно удовлетворение на всички свои желания!

[1] Епод — припев (гр.); тук — песен. ↑

[2] … серафимска Книга шеста… — книга шеста на Декреталиите, съставена в 1298 г. при папа Бонифаций VIII. ↑

[3] Климентини — книга седма на Декреталиите, съставена в 1313 г. при папа Климент V. ↑

Глава LII
Продължение на разговора за чудесата, сътворени от Декреталиите

— Ето какво ще рече да си златоуст — забеляза Панюрж. — Но аз ей тоничко не вярвам на всичко това. И ще ви кажа защо. Случи ми се веднъж в Поатие, у шотландския учен-декреталовед[1], да прочета една глава. Да пукна, ако тъкмо от това четене не ме хвана такъв запек, че четири или пет дни ходих по нужда съвсем малко, и то само по една бобонка. Знаете ли как? Точно така, кълна ви се, както Катул казва за съседа си Фурий:

Изакаш ли пет-шест пашкула на година

и след туй ги разтриеш с подвижните си пръсти,

ще се жълтеят тъй навеки до амина,

втвърдени като вар и като тиня гъсти.

— Ха-ха-ха! — разсмя се Оменац. — Кълна се в Йоан Кръстителя, приятелю мой, но на душата ви тогава сигурно е тежал смъртен грях.

— Че е тежал, тежал е — отвърна Панюрж. — Но то е друга работа.

— Веднъж в Сьойи — заговори брат Жан — случи се така, че си избърсах задника с лист от ония люти Климентини, дето нашият иконом Жан Гимар ги бе захвърлил във вътрешния двор на манастира: нека ме вземат всички дяволи, ако после не получих такова ужасно кръвотечение, че горката ми градинка съвсем посърна от него.

— Кълна се в Йоан Кръстителя — добави Оменац, — че това е наказание от бога, загдето сте осквернили свещените книги, вместо да ги целунете с благоговение, искам да кажа, със страхопочитание или поне с уважение. Панормитът никога не лъже.

— Жан Шуар от Монпелие — захвана Понократ — в Сент Олари[2] беше купил от монаси няколко прекрасни Декреталии, написани на голям и хубав ламбалски пергамент, и започна да прави от тях велен за обковаване със злато. И какво мислите? Ни едно парче не излезе като хората — всички бяха изпокъсани и нащърбени.

— Възмездие! — отсече Оменац. — Божие наказание!

— В Ман — подхвана Евдемон — аптекарят Франсоа Корню използвал няколко смачкани Екстраваганти за увиване на пакети; да престана да вярвам в дявола, ако всичко в тези пакети — тамян, черен пипер, карамфил, канела, шафран, восък, подправки, рицин, равен, тамарин и всякакви дроги, гоги и сеноги — не се развали, мухляса и изгни.

— Възмездие! — отсече повторно Оменац. — Божие наказание! Как тъй ще използвате свещени писания за мирски цели!

— В Париж — каза Карпалим — шивачът Гроние беше употребил няколко стари Климентини за кройки и мерки. И какво, мислите, стана: всички дрехи — палта, наметала, манта, рубашки, поли, пардесюта, пелерини, жилетки, казачки, жокейски дрехи, кринолини и други, размерени и скроени по тези кройки и мерки, бяха похабени и непригодни за носене. Гроние, който смяташе, че крои наметало, изкалъпи копчелък. Вместо рубашка скрои широкопола шапка. Уж шие пардесю, а кога погледнеш — то същински епитрахил. Реже плата за жилетка, а излиза покров. Помощниците му уж шият жилетка, а я накълцаха така, че заприлича на скара за печене на кестени. Захване наметало, а дорде усетиш — направил ботуш. От кройка на кринолин излиза качулка. Рече да ушие манто, току-виж, скърпил швейцарски барабан. Накрая съдът взе, че осъди горкия шивач да заплати вреди и щети на всичките си клиенти и сега човекът е пред разорение.

— Наказание! — рече Оменац. — Божие въздаяние!

— В Каюзак — поде Гимнаст — сеньорите Д’Естисак и виконт Де Лозьон организираха стрелба със стрели. Пероту разкъса половин том Декреталии, написани на специална хартия за богослужебни книги, и от белите полета на страниците направи мишени за стрелите. И какво стана? Аз ще харижа душата си, ще я продам на всички дяволи, ако поне един от арбалетчиците (а по-добри от тях няма в цяла Гиена) попадна в целта. Всички биха встрани. Пресветата мишена така си и остана цяла-целеничка и невредима. А Сансорнен Старши, на когото бяха възложили да пази наградите, се закле в Златните смокини (най-страшната му клетва), че от ясно по-ясно видял как стрелата на Керкелен полетяла право към черната точка в средата на белия кръг и тъкмо когато щяла да го докосне и прободе, изведнъж с половин туаз се отклонила настрана, към пекарницата.

— Чудо, чудо, чудо! — извика Оменац. — Виночерпке, наливай! Пия за здравето на всички! Аз ви считам за истински християни.

При тези думи девойките прихнаха да се смеят. Брат Жан цвилеше с носа си, сякаш се готвеше да яхне жребец или поне кобила, и то така, както Ербо-ла-Мизер е яхал злочестите хора.

— Струва ми се — каза Пантагрюел, — че да се прицелва човек в такива мишени, е по-безопасно, отколкото в Диоген.

— Как така? Защо? — запита Оменац. — Да не е бил декреталист?

— Това е сигурна карта! — подхвърли Епистемон, който току-що се бе завърнал отнякъде.

— Веднъж — продължи Пантагрюел — Диоген поискал да се забавлява и отишъл да погледа как стрелците стрелят в цел. Единият от тях бил толкова несръчен и непохватен, че щом дошъл неговият ред, всички зрители се разбягали настрана от страх да не ги уцели със стрелата си. Като видял как веднъж стрелата му паднала на цял трабют от мишената, при втория удар, когато всички се изпокрили кой както може, Диоген изтичал напред и застанал точно пред мишената, считайки, че това място е най-безопасно и че стрелецът ще попадне навсякъде, но не и в целта — единствената точка, пощадена от стрелите.

— Един от пажовете на сеньор Д’Естисак, на име Шамуйак — продължи Гимнаст, — разбрал каква е работата. По негов съвет Пероту смъкнал старата мишена и я заменил с книжа от делото Пуйак. Тогава всички, от първия до последния, започнали да попадат в целта.

— В Ландрус — заговори Ризотом — по случай сватбата на Жан Делиф бе устроен според обичая разкошен пир. След вечерята започнаха забавления, игри и танци; танцуваха мавритански танци с кастанети и звънци, появиха се и различни маски, една от друга по-красиви и оригинални. Аз и моите съученици решихме да почетем празника на младоженците (за която цел още от сутринта се снабдихме с бели и лилави ливреи) и на сватбата се окичихме със сенмишелски раковини и охлюви. Не намерихме колоказия, репеи, лопуш и хартия, та си направихме маски от една стара, захвърлена Книга шеста, като я поизрязахме малко на мястото на очите, носа и устата. И какво стана: когато изиграхме хората и лудориите си и смъкнахме маските, ние изглеждахме по-страшни и по-грозни от дяволчетата в Дуейските „Страдания господни“ — толкова бяха обезобразени лицата ни на местата, докосвани от листите на упоменатата книга. Единият имаше вариола, другият — лещенка, третият — брусница, четвъртият — едра шарка, петият — големи циреи. Другарите, на които бяха изпопадали зъбите, се считаха за най-малко пострадали.

— Чудо! Чудо! — извика отново Оменац.

— Не бързайте. Та това е нищо — продължи Ризотом. — Моите сестри, Катарин и Рьоне, бяха поставили в тази хубава Книга шеста като под преса (защото тя цялата бе покрита с дебели дъсчици и обкована с големи гвоздеи) шапчиците, маншетите и якичките си, току-що изпрани, избелени и колосани. И, господи боже мой…

— Почакайте — прекъсна го Оменац. — За кой бог говорите?

— Бог е един.

— Разбира се, един е в небесата — съгласи се Оменац. — Но тук, на земята, нали си имаме друг?

— Виж ти, виж, как ми щукна от главата! — извини се Ризотом. — Е добре, кълна се в земния бог, папата — туй шапчици, яки, нагръдници, бонета, бельо — всичко беше станало по-черно от въглищарски чувал.

— Чудо! — извика Оменац. — Виночерпке, наливай и запомни всички тези хубави истории!

— Кой пееше тази песничка? — запита тихо брат Жан.

Откакто Декреталиите летят,

войниците на рамото с торба

и със коне монасите вървят,

не ще е лека нашата съдба.

— Разбирам — рече Оменац. — Това са непристойни шеги на новопоявилите се еретици.

[1] … шотландския учен-декреталовед… — тоест Роберт Ерланд, преподавател по право в Поатие. ↑

[2] Сент Олари — неизвестно абатство. ↑

Глава LIII
По какъв ловък начин Декреталиите прехвърлят златото от Франция в Рим

— Аз — захвана Епистемон — съм готов да дам мило за драго, но да прочета в оригинал такива поразяващи глави като Execrabilis, De multa, Si plures, De Annatis per totum, Nisi essent, Cum ad monasterium, Quod dileetio, Mandatum[319] и още някои други, които ежегодно прехвърлят от Франция в Рим четиристотин хиляди дуката, че и повече.

— Ще речете ли, че е нищо това? — запита Оменац. — И все пак ми се струва малко, като си помисля, че християнска Франция е единствената кърмачка на римския двор. Но покажете ми, моля, други книги, били те из областта на философията, медицината, правото, математическите науки, литературата, пък даже, боже прости, и Светото писание, които могат да прехвърлят толкова? Няма! Не и не! Вие никъде няма да намерите такава златоносна сила, никъде — уверявам ви! А тези дяволски еретици не искат да ги четат и изучават! Измъчвайте, горете с нажежени клещи, режете на парчета, давете, бесете, набивайте на колове, изтърбушвайте, съсичайте, изгаряйте, разпъвайте, попарвайте, мачкайте, разчеквайте, разчленявайте, разглобявайте, изпепелявайте тези зли еретици, декреталоненавистници, декреталоубийци, бесовски декреталиктони[320], по-злостни от човекоубийци, по-страшни от отцеубийци!

Ако вие, хора хрисими и добри, желаете да ви считат за истински християни, умолявам ви в нищо друго да не вярвате, нищо да не мислите, нито да говорите, предприемате и вършите освен това, на което ни учат нашите свещени Декреталии и техните короларии, а именно хубавата Книга шеста, хубавите Климентини и хубавите Екстраваганти. О, божествени книги! Само чрез тях ще се сдобиете тук, на земята, със слава, почести, възвеличение, богатства, санове и власт. Само чрез тях ще внушавате уважение и боязън и ще бъдете предпочитани, обичани и тачени от всички. Истина ви казвам, под небесния свод няма да намерите хора, на които всичко да им идва отръки, като хората, отдали се по божие изволение и предопределение на изучаване свещените Декреталии.

Искате ли император юначен, славен военачалник, достоен глава и вожд на армия, който във време на война да предвижда всички трудности, да избягва всички опасности, с шеги и веселби да води хората си в бой и настъпление, никога да не рискува, всякога без загуби да побеждава и да жъне победа след победа — вземете си декретист. Не, не, искам да кажа, декреталист.

— Ако и тази грешка на езика не е на място, здраве му кажи! — подхвърли Епистемон.

— Искате ли човек умен и способен да управлява в мирно време република, кралство, империя или пък монархия, та и църква, и благородници, и сенат, и народ да живеят в доволство, дружба, съгласие, послушание, добронравие и благочиние — вземете си декреталист.

Искате ли човек, който с примерния си живот, със сладкодумието и боголюбието си в кратко време и без проливане на кръв да ви завоюва Светата земя и да обърне в светата вяра безбожниците турци, евреи, татари, московци, мамелюци и сарабовити — вземете си декреталист.

Защо в много страни народът е непокорен и разюздан, слугите алчни и зли, а учениците глупави и мързеливи като магарета? Защото управителите, дворяните и наставниците им не са декреталисти.

А кой, с ръка на сърце ми кажете, кой учреди, укрепи и утвърди хубавите монашески ордени, които населяват, осветляват и разхубавяват християнския свят, както ясните звезди небосвода? Божествените Декреталии.

Кой установи начало, положи основи и укрепи устоите на живота в обители, манастири и абатства и кое поддържа, подкрепя и окриля благочестивите монаси, чиито непрестанни, денонощни молитви избавят света от грозящата го опасност да бъде отново хвърлен в някогашния си хаос? Свещените Декреталии.

Кой създава и из ден в ден умножава всички земни блага, телесни и душевни, в славната и преславна бащиния на свети Петър? Свещените Декреталии.

Кое във всички времена, а и до днес още, прави свещеното апостолическо папско седалище в Рим толкова могъщо, че крале, императори, самодръжци и господар зависят от него, подчиняват се на него, от него се коронясват, овластяват, утвърждават и, щат не щат, отиват да се покланят и целуват чудодейния пантоф, чието изображение току-що видяхте? Благодатните божи Декреталии.

Аз ще ви разкрия голяма тайна. На гербовете и девизите на вашите университети обикновено е изобразена разтворена, а понякога и затворена книга. Как мислите, каква е тази книга?

— Не зная — отвърна Пантагрюел, — никога не съм я чел.

— Това са Декреталиите — поясни Оменац. — Без тях всички университетски привилегии щяха да отидат по дяволите. За това вие никога нямаше да се досетите, нали? Ха-ха-ха-ха-ха!

И Оменац заклати глава, избели очи и се оригна, а после подаде високото си, мазно, с четири закопчалки боне на една от девойките, която с голяма радост го наложи на хубавата си главица, след като го целуна нежно, виждайки в него обещание за скорошна женитба.

— Виват! — викна Епистемон. — Виват, фифат, пипат, бибат[321]! О, апокалиптическа тайна!

— Виночерпке — рече Оменац, — виночерпке, наливай от два стакана! Девойки, поднесете десерта! Та ви казвах, значи, че само като изучавате свещените Декреталии, ще бъдете на този свят богати и честити. И сега ви казвам, че ще намерите сигурно спасение в благословеното царство небесно, ключовете от което са дадени на благия наш бог Декреталократ. О, всеблаги мой боже, комуто се кланям и когото никога не съм виждал, спусни над нас небесната си благодат и макар и в смъртния ни час, разкрий ни това свещено съкровище — святата църква, чийто закрилник, блюстител, страж, разпоредител и разпределител си ти. Повели, господи, драгоценните плодове на божията мисъл, тези чудни индулгенции, да не ни липсват, когато се нуждаем от тях. Стори така, че да няма за какво да се вкопчат дяволите в окаяните ни души и да не ни погълне страшната уста на преизподнята. Ако е речено да минем през чистилището — нека бъде тъй. В твоя власт и воля е да ни изтръгнеш оттам, когато пожелаеш.

При тези думи Оменац започна да пролива едри, горещи сълзи, да се удря в гърдите и да целува кръстосаните си палци.

[319] „Проклятие на достойните“, „За многото“, „Ако твърде много“, „За постъпващите в полза на папата годишни доходи“, „Ако не бяха“, „Когато в манастира“, „Какво да се чете“, „Разпореждане“. — Б.пр. ↑

[320] Декреталиктон — декреталоумъртвител (гр.). ↑

[321] Бибат! — Да пием! (лат.). ↑

Глава LIV
Как Оменац даде на Пантагрюел круши „добрия християнин“

Докато се любуваха на тази трогателна развръзка, Епистемон, брат Жан и Панюрж, заврели глави под салфетките си, неочаквано завикаха: „Мяу-мяу-мяу!“ — и се преструваха, че плачат и че си бършат сълзите. Девойките, внимателни и благовъзпитани, не закъсняха да поднесат на всички пълни купи клементинско винце с много и разнообразни лакомства. Така веселият тон на пиршеството скоро бе възстановен.

Накрая Оменац ни предложи хубави, необичайно големи круши и каза:

— Заповядайте, приятели! Тези круши са особени. Такива вие никъде няма да намерите. Не всяка земя ражда всичко. Абаносът расте само в Индия. Тамянът идва само от Сабея[1]. Аптечната глина — само от остров Лемнос. И само на нашия остров растат тези хубави круши. Ако желаете, посадете си ги у вас.

— Как им казвате тук? — запита Пантагрюел. — Изглеждат много хубави и сочни. Ако ги нарежете на парченца и ги сварите в тенджера с малко винце и захар, сигурно ще получите храна, еднакво полезна за болни и здрави.

— Точно така — отвърна Оменац. — Ние, благодаря на бога, сме си хора прости и на смокините казваме смокини, на сливите — сливи, а на крушите — круши.

— Истина ви казвам — прекъсна го Пантагрюел, — щом се завърна у дома, а това с божията воля няма да закъснее, непременно ще посадя и присадя тези круши в туренската си градина на брега на Лоара и ще ги нарека круши „добрия християнин“, защото наистина никога не съм виждал по-добри християни от тези папомани.

— Мен да питате — обади се брат Жан, — няма да е зле да ни дадете и две-три коли девойки.

— За какво са ви дотрябвали? — запита Оменац.

— За да им пуснем кръвчица между крачката с хубаво наточени мечове — отвърна брат Жан, — та да се народят и намножат добри християни и в нашата страна, дето засега броят им не е твърде голям.

— Боже милостиви! — извика Оменац. — Девици ние няма да ви дадем, ей богу, няма да ви дадем — зная аз, вие ги искате за разтуха на момците. По носа ви отгатвам всичко, нищо, че досега не съм ви виждал! Ой, ой, ой, така, така, момчето ми. Защо ще погубвате душата си! В нашите Декреталии това е строго запретено. Добре ще е по-внимателно да ги прочетете.

— Търпение, и това ще стане — отвърна брат Жан. — Но si tu non vis dare, praesta, quaesumus.[320] Така поне е казано в Евангелието. Аз не се боя от брадат мъж, пък бил той кристален (искам да кажа, декретален) и с триъгълна шапка на главата.

След обяда се сбогувахме с Оменац и с всички присъстващи, изказахме им своята дълбока благодарност и им обещахме като отплата за тяхната любезност, щом пристигнем в Рим, да се срещнем с негово светейшество папата и да го помолим час по-скоро да ги посети, след което се оттеглихме на кораба. С присъщата си щедрост и с желание да се отблагодари на Оменац за това, че ни бе показал свещеното изображение на папата, Пантагрюел му подари девет парчета златен брокат за завеси на надолтарния прозорец и заповяда да напълнят с двойни екю с изображение на чехъл[321] купата за лепти, събирани за нуждите на църквата, а на девиците, прислужвали по време на обяда, нареди да връчат по деветстотин и четиринайсет златни монети с изображение на благовещение в знак на това, че вече им е време да се омъжат.

[1] Сабея — древно царство в Югозападна Арабия, на територията на днешен Йемен. ↑

[320] Ако не искаш да дадеш, тогава заеми, стори милост (лат.). — Б.пр. ↑

[321] … екю с изображение на чехъл… — измислена монета. ↑

Глава LV
Как Пантагрюел дочу в открито море размразени думи и звуци

Както си бъбрехме в открито море, хапвахме, пиехме и вдигахме хубави наздравици, Пантагрюел изведнъж стана от масата и започна да се оглежда наоколо, а малко след това каза:

— Приятели, не чувате ли нещо? Аз като че ли чувам да говорят хора, а никого не виждам. Ето, ослушайте се!

При тези думи ние наострихме уши и подобно на хора, всмукващи от раковини вкусните стриди, засмукахме с уши въздуха, за да доловим нечий глас или някакъв звук, а за да не пропуснем нещо, някои от нас поставяха ръка зад ухото, както правел император Антоний. Но и така, и иначе никой нищо не чу.

А Пантагрюел продължаваше да ни уверява, че чува различни гласове — и мъжки, и женски, — и толкова настояваше на своето, че в края на краищата и на нас се стори, че ги чуваме, освен ако, рекохме си, не ни бучат ушите. И колкото повече се ослушвахме, толкова по-ясно долавяхме гласове и даже отделни думи. Изплашихме се много, пък и имаше защо: гледаш и никого не виждаш, а чуваш разни звукове и гласове — и мъжки, и женски, и детски — и конско цвилене и толкова ясно, че Панюрж накрая не се стърпя и извика:

— Дявол го взел, що за зла шега е това? Ние сме изгубени! Да бягаме! В клопка сме! Брат Жан, приятелю мой, тук ли си? Стой до мен, моля ти се! Мечът ти у тебе ли е? Гледай да не се затъкне в ножницата. Ти само отгоре-отгоре го чистиш. Изгубени сме! Слушайте: ей богу, не чувате ли, оръдия гърмят! Да бягаме! И не с ръце и с крака, както съветвал Брут по време на Фарсалската битка, а с платна и гребла. Да бягаме! На море смелост у мен не търсете. Виж, в мазето, пък и на други места съм сърцат за трима. Да бягаме! Да се спасяваме! И не от страх ви говоря така, защото аз от нищо не се боя освен от опасностите. Всякога съм потвърждавал това. И стрелецът от Баньоле казваше същото. Да бягаме, докато е време! Обръщай кормилото, ти, кучи сине! Давай заден ход! Ех, да бях сега в Кенкене, пък нека не се оженя! Да бягаме, с тях така и така наглава няма да излезем. Десет срещу един сме, уверявам ви! И те са у дома си, а ние сме чужди, не познаваме страната! Ще ни убият! Да бягаме, срам в това няма! Демостен казва — който знае да отстъпва, пак ще настъпва. Поне да се оттеглим. На бакборда, на щирборда, към фок-мачтата, към булините! Загиваме! Да бягаме, дявол го взел, да бягаме!

Като чу Панюрж да се вайка, Пантагрюел каза:

— Кой иска да бяга? Нека най-напред разберем какви са тези хора. Може би са наши? Досега още не съм съгледал човек, макар че виждам на сто мили оттук. Но чуйте какво ще ви кажа. Чел бях някъде, че философът Петроний вярвал в съществуването на много светове; според него тези светове опират един в друг и образуват равностранен триъгълник, в основата и центъра на който се намира седалището на Истината, обкръжена от думите, идеите, образите и изображенията на всички минали и бъдни неща, а около тях — нашият свят. Понякога, през дълги промеждутъци от време, някои от тях падат върху хората като анатема, като болест, както е падала росата върху Гедеоновото руно[1], докато останалите дочакват бъдещето, и така до края на света.

Спомням си още нещо: Аристотел считал, че думите на Омир витаят около нас, летят, движат се и следователно са живи.

Освен това Антифонт уподобява учението на Платон на думи, произнесени някъде в люта зима, но тозчас изстинали и замръзнали и така останали нечути от никого. И всъщност онова, на което Платон учел малките деца, едва било разбирано от тях даже в преклонна възраст.

Та затуй бих рекъл, че сега е време да поразмислим и разберем дали тук случайно не се размразяват такива именно думи. Нашето учудване наистина би било безкрайно, ако зърнем главата и лирата на Орфей. Както е известно, тракийки съсекли на парчета Орфей и хвърлили главата и лирата му в реката Хебър, която ги отнесла в Егейско море до самия остров Лесбос. Главата непрекъснато пеела тъжна песен, сякаш оплаквала смъртта на Орфей, а струните на лирата, потрепвайки от полъха на вятъра, пригласяли стройно на песента. Да видим дали няма да ги зърнем тук някъде наоколо.

[1] В борбата си с Амалек Гедеон измолил от Йехова знак: росата падала върху неговото руно, докато наоколо припичало жарко слънце. ↑

Глава LVI
Как сред замръзналите думи Пантагрюел откри неприлични

На това лоцманът отвърна така:

— Господарю, няма от що да се страхувате. Ето границата на Ледовито море, където в началото на миналата зима се води кръвопролитие сражение между аримаспани[1] и нефелибати[2]. Тогава замръзнаха във въздуха думи и викове на мъже и жени, удари на оръжия, звън на брони и сбруи, цвилене на коне и всякакви други страхотии на войната. Сега суровата зима отмина, настъпиха ясни и топли дни, думите се размразяват и долитат до нас.

— Ей богу — каза Панюрж, — аз вярвам в това! Но ще видим ли самите думи, когато се размразят? Спомням си, четох някъде, че в подножието на планината, дето Мойсей получил божиите заповеди, хората видели гласа с очите си.

— Ето, вземете! — извика Пантагрюел.

И той подхвърли на палубата пълна шепа замразени думи, подобни на разноцветни перли. Между тях имаше червени, зелени, сини, жълти и златисти. Те се стопяваха като сняг в ръцете ни и ние ги чувахме отчетливо, но не ги разбирахме, защото това бе език варварски и непонятен за нас. Изключение стори една, доста дълга, която, едва затоплена в ръцете на брат Жан, издаде звук, подобен на звука, какъвто издават кестените, когато ги пекат в жарава ненацепени, и ни накара да подскочим от страх.

— Същински изстрел на фалконет — забеляза брат Жан.

Панюрж поиска от Пантагрюел да му даде още някоя и друга дума. Пантагрюел му отвърна, че дума си дават влюбените.

— Тогава ми ги продайте — настоя Панюрж.

— Думи продават адвокатите — отговори Пантагрюел. — Аз по-скоро бих ви продал мълчание, и то по-скъпо от думите, както Демостен веднъж продал мълчанието си посредством паричния гърлобол[3].

Най-после Пантагрюел отстъпи и отново подхвърли на палубата още три-четири шепи. Между тях видях думи люти, думи окървавени, за които лоцманът ни казваше, че понякога се връщат там, откъдето излизат, а то значи и нечие прерязано гърло, видях думи, извикващи ужас, и други, много неприятни на вид. Когато всички до една се стопиха, до слуха ни достигнаха такива звуци: хин-хин-хин, хин, хис-тик-торш-лорш, бредеден, бредедак, фрр, фррр, фррр, бу-бу-бу-бу, бу-бу-бу-бу-бу, трак, трак, трр, трр, тррр, тррррр, он-он-он-он, у-у-у-у-он, гот, магот и не зная още какви варварски думи. И лоцманът казваше, че всичко това е войнствена глъч и цвилене на бойни коне. После чухме думи груби, напомнящи по звук барабан, тръба, горски рог и тромпет. И вярвате ли ми, или не, ала беше много забавно. Мина ми през ума да консервирам в масло няколко неприлични думи, както съхраняват снега и леда в чиста слама, но Пантагрюел не се съгласи, като каза, че е безсмислено да се съхранява нещо, което никога не липсва и което всякога е подръка, какъвто е случаят с шеговитите думи на жизнерадостните и весели пантагрюелисти.

Тогава Панюрж поразсърди малко брат Жан и даже го накара да излезе от кожата си, защото се хвана за една негова дума тъкмо когато той най-малко очакваше това, и брат Жан го заплаши, че ще се разкайва, както се разкайвал Жусом, когато повярвал на думите на метр Патлен и му продал платното си, и че ще го хване като теле за рогата, ако рече да се ожени, щом той като човек се хваща за думата. Вместо отговор Панюрж му се изплези, а после извика:

— Дай боже да чуя ей тук, на това местенце, думата на Божествената бутилка!

[1] Аримаспани — скитско племе. ↑

[2] Нефелибат — ходещ по облаците (гр.), дума, заимствана от Аристофан. ↑

[3] … паричния гърлобол. — когато се обсъждала молбата на цар Александровия придворен, ограбил царската хазна, Демостен, подкупен от последния, отказал да се яви в Народното събрание, изтъквайки като претекст болното си гърло (Плутарх). ↑

Глава XLVII
Как Пантагрюел се установи в жилището на месир Гастер[1], първия в света магистър на науките и изкуствата

Този ден Пантагрюел стъпи на остров, по-чудноват от всички други и еднакво необичаен както с местоположението, така и с управителя си. Островът бе каменист, скалист, пуст, неприятен за окото, труден за краката и достъпен не повече от Дофинския връх, назован така, защото прилича на тиква и защото, откак свят светува, никой не го е достигнал, с изключение на Дуайяк, оглавяващ артилерията на крал Шарл VIII и който се възкачил на него с помощта на необикновени приспособления, за да намери на билото му — какво, мислите? — овен, един нищо и никакъв овен. Как е попаднал този овен на върха? Тук има нещо, но какво, иди, че го разбери. Някои казват, че още като малко агънце бил пренесен на върха от орел ли, от сова ли — не мога да зная — и че бил успял да се скрие в храстите.

Та ви казвам, пъшкахме, правихме, струвахме и накрая, след като здравата се изпотихме, възлязохме на върха, който за моя почуда се оказа толкова приятен, толкова живописен, толкова плодороден и здравословен, че без колебание си рекох: ето земния рай, за чието местонахождение спорят и се карат толкова добри богослови. Пантагрюел обаче настояваше, че това е обиталището на Арете (тоест на Добродетелта), описано от Хезиод, което мнение, разбира се, не изключва друго, по-приемливо.

Управител на острова бе месир Гастер, пръв магистър на науките и изкуствата в света. Ако мислите, че не месир Гастер, а огънят е най-великият магистър на изкуствата[2], както пише Цицерон, вие грешите, тъй като, между нас казано, и самият Цицерон никога не е вярвал в това. Ако ли пък мислите, че Меркурий е първият изобретател на изкуствата, както предполагаха някога нашите древни друиди[3], жестоко се мамите. И ви уверявам, че авторът на „Сатирите“ е бил прав, когато е казал, че месир Гастер е магистър на всички изкуства.

С него именно живееше в мир добрата госпожа Нужда, наричана още Сиромашия, майка на деветте музи; от нея и от бога на изобилието, Пор, се е родило някога благородното дете Амур, посредник между небето и земята, както казва Платон в своя „Пир“.

Трябваше да се поклоним пред този смел владетел Гастер, да му се закълнем във вярност и да го почетем. Защото той наистина е всесилен, суров, строг, твърд, жесток и неумолим. Нищо не може да му внушиш, нищо не може да му втълпиш, в нищо не може да го убедиш. Той нищо не желае да слуша. И като бога на мълчанието Харпократ, или на гръцки Сигалион, за когото казват, че бил астоме, тоест безуст, и Гастер е роден без уши. Той говори само чрез знаци. Но на тези негови знаци всичко живо се подчинява по-бързо и по-сляпо, отколкото на преторските едикти и на кралските заповеди. Той не допуща никакво забавяне, никакво отлагане. Вие казвате, че когато лъвът ръмжи, всички животни наоколо треперят. Така поне пише в книгите, а и сам съм видял това с очите си. Но мога да ви уверя, че от гласа на месир Гастер и небето трепери, и земята се тресе. А не дай боже да изрече заповед — мигновено трябва да я изпълниш или да умреш.

Лоцманът ни разказа как веднъж, по примера на частите на организма, бунтуващи се срещу стомаха, както пише Езоп, цялото соматско кралство[4] въстанало срещу Гастер и се зарекло повече да не му се подчинява. Но много скоро бунтовниците се разкаяли и най-покорно се завърнали под неговия скиптър. А то иначе всички щели да измрат от глад.

Където и да се намира, той не пропуска да изтъква могъществото и превъзходството си над крале, императори, та даже и над самия папа. И на Базелския събор[5] също пристигна пръв, макар този събор да бе, както знаете, разтърсван от спорове и кавги кой къде и с кого да седне. Всички мислят как да му угодят, всички само за него се трудят. Но и той не остава длъжен на света: изобретява всички изкуства, всички машини, всички занаяти, всички хитроумни уреди и приспособления. Даже и дивите зверове посвещава в изкуствата, което самата природа им е отказала. Врани, сойки, папагали, скорци превръща в поети, а свраките — в поетеси и ги учи да говорят и пеят на човешки език. И всичко това заради стомаха!

Орли, соколи, ястреби, крагуи, птици хищни, прелетни, съвсем малки, не от гнезда взети, диви, волни опитомява, дресира, приучва и укротява така, че и когато ги пусне във висинето, и там ги държи в подчинение на волята си и ги заставя, щом пожелае, тутакси да долетят на земята. И всичко това заради стомаха!

Слонове, лъвове, носорози, мечки, коне, кучета заставя да играят, да танцуват, по въже да ходят, да се борят, да плуват, да се крият, да ловят и му донасят каквото им заповяда. И всичко заради стомаха!

Извлича от морската бездна риби, китове и всякакви други чудовища, вълци пропъжда от горите, мечки измъква от пещерите, лисици примамва от дупките им, змии изтръгва от земята. И всичко това заради стомаха!

Накъсо казано, той е толкова ненаситен, че в беса си може да нагълта всичко — и животни, и хора, както са го видели да прави при васконците, когато по време на серторианските войни ги обсадил Квинт Метел, при сагунтинците, когато ги обсадил Анибал, при юдеите, когато ги обсадили римляните, и още шестстотин други случая. И всичко това заради стомаха!

Когато неговата заместница, Нуждата, тръгне на път, където и да се появи тя, тозчас затварят съдилищата, всички едикти потъват вдън земя, всички разпоредби се оказват напразни. Тя не признава никакви закони, не се подчинява на никакви наредби. Всеки я избягва и предпочита да изживее ужаса на корабокрушението, да премине през огън, през планини и пропасти, отколкото да попадне в лапите й.

[1] Стр. 564. Гастер — стомах, черво (гр.). ↑

[2] … огънят е най-великият магистър на изкуствата… — учение на Хераклит, отречено от Цицерон в книгата му „За природата на боговете“. ↑

[3] Друиди — жреци при древните гали. ↑

[4] … цялото соматско кралство… — сомати — от гр. „сома“ — тяло. ↑

[5] Базелският събор (1431–1444), съпровождан от спорове, споменът за които бил жив сто години след свикването му. ↑

Глава XLVIII
Как в двора на хитроумния магистър Пантагрюел възненавидя енгастримитите[1] и гастролатрите[2]

В двора на този велик и хитроумен магистър Пантагрюел забеляза два вида хора, два вида досадни и прекалено любезни царедворци, към които изпита голямо отвращение. Едните се наричаха енгастримити, другите — гастролатри.

Енгастримитите претендираха, че произхождат от древния род на Еврикъл и по този повод се позоваваха на Аристофан, който удостоверявал това в комедията си „ТАОН, или ОСИ“. Ето защо в древните времена ги наричали евриклити[3], както споменава Платон, а така също и Плутарх в своята книга „Залезът на оракулите“. В свещените Декреталии (26, въпрос 3) те са именувани коремовещатели; и Хипократ („За епидемиите“, кн.V) ги нарича така, тъй като те говорят чрез корема. Софокъл им казва стерноманти[4], тоест оракули, чародейци и лъжци, загубили божието благоволение и обсебени от дявола и които си дават вид, че говорят и отговарят на въпроси не чрез устата, а чрез корема.

Такава именно коремовещателка е била живялата около 1513 година след рождението на благословения наш Спасител италианка Якоба Рододжина, жена от долен произход, и ние нерядко сме слушали, и не само ние, но и мнозина от Ферара и от други градове, как богати сеньори и князе в Цизалпийска Галия от любопитство я търсели и викали при себе си; разказваха, че тогава от корема й излизал гласът на нечистия дух, но че този глас, макар слаб и глух, бил ясно доловим и отчетлив. За да отстранят всяко съмнение за мошеничество и измама, те я карали да се съблича съвсем гола и й запушвали носа и устата. Коварният дух искал да бъде наричан Къдравия или Цинцинатул и, изглежда, му харесвало да го назовават така. Когато го повиквали с това име, той в същата минута започвал да отговаря на въпросите. Ако го питали за настоящето или миналото, безпогрешно отгатвал истината и с това смайвал слушателите. Но за бъдещето се обърквал и никога нищо не отгатвал. Честичко даже сам признавал невежеството си и вместо отговор пърдял или боботел нечленоразделно на някакъв варварски език.

Що се касае до гастролатрите, те се движели вкупом, на тълпи, и едни от тях били весели, любезни и много приятни, а други — печални, важни, строги и намусени и всички до един били готовановци, никой от тях нищо не работел, никой не се трудел, така че те по думите на Хезиод напразно тъпчели земята и било ясно, че мислят само за едно: как да не отслабнат и да не обидят стомаха. Ходели с маски, одежди и накити, каквито нямало нийде в света по кройка и по цвят.

Вие казвате, а така са писали и много древни мъдреци и философи, че изобретателността на природата ни се струва свръхестествена, особено когато се и вгледаме в морските раковини, които поразяват с разнообразието на неръкотворните си форми, цветове и очертания, непресъздадени от изкуството. Смея обаче да ви уверя, че в одеждите на тези раковидни гастролатри ние открихме не по-малко разнообразие и цветове. Всички те признаваха Гастер за свой велик бог, кланяха му се като на бог, принасяха му жертви като на всемогъщ бог, не признаваха друг бог освен него, служеха му, обичаха го повече от всичко и го честваха като бог. Може даже да се помисли, че светият апостол е имал предвид именно тях, когато е писал Послание до Филипяни, 3: „Мнозина, за които често съм ви говорил, а сега и със сълзи на очи ви говоря постъпват като врагове на кръста господен — горко им — гибел е техният край, техният бог е стомахът.“

Пантагрюел ги сравни с циклопа Полифем, който у Еврипид говори така: „Аз принасям жертви само на себе си (на бога — никога) и на моя стомах, най-великия от всички богове.“

[1] Енгастримит — коремовещател (гр.). ↑

[2] Гастролатър — коремопоклонник (гр.). ↑

[3] Евриклит — атински коремовещател (V в. пр.н.е.). ↑

[4] Стерномант — предсказващ с гърдите (гр.). ↑

Глава LIX
За смешната статуя на Лапача, както и за това как и какво гастролатрите принасят в жертва на своя стомахомогъщ бог

Удивени до немай-къде, ние все още изучавахме лицата поведението на тези големоусти безделници гастролатри когато неочаквано се раздаде необичайно силен звън и всички се построиха в боен ред по чин, звание и старшинство. Така строени, те се отправиха към месир Гастер, водени от млад и широкоплещест шишко, който на дълга, позлатена върлина носеше някаква дървена статуя, груба и нескопосно издялана, точно каквато я описват Плавт, Ювенал и Помпоний Фест. На лионския карнавал тя е известна под името Дъвкача, а тук я наричат Лапача. Това бе същинско чудовище, смешно, отвратително и вдъхващо ужас на децата, с очи, по-големи от корема, и с глава, по-едра от останалата част на тялото, с челюсти огромни, широки и страшни и със зъби остри и яки, и горе, и долу, и които тракаха зловещо при подръпване на връвта, скрита в позлатената върлина както у дракона на свети Климент[1] в Мец.

Когато гастролатрите се приближиха към нас, видях след тях да вървят голям брой прислужници, един от друг, по-едри и по-охранени, натоварени с кошници, панери, вързопи, гърнета, лъжици и тенджери. Предвождани от статуята на Дъвкача и пеейки не зная какви дитирамби, крепалокоми и епенони[2], те отвориха тенджерите и кошниците и принесоха в жертва на своя бог бяло винце с канела и към него леко препечено сухарче,

бял мекичък хляб,

хляб от най-фино пшенично брашно,

обикновен хляб,

шест вида скара,

печено ярешко месце,

студени печени телешки плешки, посипани с джинджифил,

кускус,

карантия,

девет вида фрикасе, пастети,

тлъста сутрешна супица,

супа от заешко месо,

лионска супа,

кисело зеле с говежди мозък,

рагу,

яхния от разни видове месо.

И което е много важно, за миг не забравяха виното — най-напред хубавото и вкусно бяло винце, след туй розовото и червеното, охладено, искам да кажа, студено като лед и поднесено в големи сребърни чаши. После следваха:

колбаси с пикантна горчица,

наденички,

пушени говежди езици,

солена сланинка,

свинско филе с грах,

телешко задушено шпековано, кървавица,

сервилати,

колбаси,

шунка,

глиганова глава,

осолен дивеч с ряпа,

препечен дроб,

маслини в саламура.

И отново поливаха всичко с бяло винце, охладено, разбира се. После му поднесоха:

овнешки плешки с чесън,

пастети с топъл сос,

свински котлети с лук,

петли, изпечени в сос,

млади петлета,

патици,

ярета,

сърненца, елени,

зайци, зайчета,

яребици, яребички,

фазани, фазанчета,

пауни, паунчета,

щъркели, щъркелчета,

бекаси, бекасини,

птици жълтурки,

петли, кокошки и пуйчета,

диви гълъби и гълъбчета,

прасенца с шира,

патици с бял сос,

дроздове, полски овчарчета,

водни кокошки,

диви патици,

папуняци,

лятно бърне,

гмурци,

чапли, блатни щъркели,

кравайки,

лещарки,

черни водни кокошки с праз,

червеношийки, козленца,

овнешки плешки с подправки,

говеждо по царски,

телешки гърди,

задушени кокошки и тлъсти петли с бял сос,

угоени ярки,

пилета,

питомни зайци, зайчета,

пъдпъдъци, пъдпъдъчета,

гълъби, гълъбчета,

рибари, рибарчета,

дропли, млади дропли,

врабчета,

гвинейски кокошки,

дъждовничета,

патки, патенца,

млади диви патици,

дребни дроздове,

фламинго, лебеди,

щъркели,

бекасини, жерави,

морски рибари,

големи бекаси,

истински бекаси,

гургулици,

плашливчета,

бодливи свинчета,

водни овчарчета,

пак пресягаха към виното, а после се нахвърляха на огромни пастети от дивеч,

от чучулиги,

от диви кози,

от сърнец,

от гълъби,

от диви сърни,

от петли,

пастети от сланина,

свински крачета с мас,

изпържени в масло корички,

скопени врани,

сиренета,

праскови,

артишо,

сладки с точени листа,

испанско артишо,

бухти с яйца,

сладки банички,

шестнайсет вида погачи,

вафли, палачинки,

сладко от дюли,

палачинки с извара,

разбити на сняг белтъци,

мармалад от мироболан,

желе,

вино с билки, розово и червено,

анжуйски сладки,

макарони,

двайсет вида торти,

крем,

седемдесет и осем вида компоти и конфитюри,

лакомства със сто цвята,

сиренки,

соленки с пудра захар.

А след всичко това отново вино — за да не пресъхне гърлото. Item и печено месце.

[1] … както у дракона на свети Климент… — на църковни празници по улиците на Мец носели изображение на дракона, изгонен според преданието из града от свети Климент. ↑

[2] Дитирамби, крепалокоми, епенони — пиянски песни в чест на Бакхус (гр.). ↑

Глава LX
Какви жертвоприношения предлагаха гастролатрите на своя бог през постите

Като видя тази сбирщина от нечестиви жертвоприносители и множеството техни жертвоприношения, Пантагрюел се възмути и щеше да си тръгне, ако Епистемон не беше го помолил да доизчака края на комедията.

— А какви жертвоприношения предлагат на своя стомахомогъщ бог тези нехранимайковци през постите? — запита Пантагрюел.

— Сега ще ви кажа — отвърна лоцманът. — Като предястие му предлагат:

хайвер обикновен,

пушен хайвер,

масло небито,

грахово пюре,

спанак,

леко осолени херинги,

пушени херинги,

сардини,

аншоа,

тон подсолен,

зеле със зехтин,

бял боб с масло,

сто вида салати: от кресон, от хмел, от див кресон, от репички, от юдини уши (тоест гъби, които растат под стар бъзак), от аспержи, от магданоз и от какви ли не още треви,

осолена сьомга,

осолени змиорки,

стриди.

После започват да пият, а пият здравата, дявол ги взел, и продължават да го тъпчат с:

миноги — сос с бяло вино,

мряна риба,

малки мренки,

кефал,

малки кефалчета,

калкани,

сепии,

есетри,

китове,

скумрии,

специални малки сардели,

малки камбали,

пържени стриди,

миди,

морски раци,

шперлинги,

барбуни,

пъстърви,

швейцарски пъстърви,

треска,

октоподи,

камбали,

друг вид камбали,

чирози,

средиземноморска риба,

кротушки,

друг вид вкусни калкани,

вид шперлинги,

шарани,

щуки,

змиорки — боники,

морски кучета,

морски таралежи,

морски шарани,

актинии,

мечоноски,

морски ангели,

малки миноги,

малки щуки,

щукички,

шаранчета,

шаранченца,

сьомги,

млади сьомги,

делфини,

морски прасета,

риба калкан,

бял калкан,

соли,

поли,

миди,

омари,

скариди,

змийски езици,

блескуни,

линари,

лакерди,

пресни моруни,

сепии,

бодлива риба,

тон,

кротушки,

мелничарки, тоест риби, които живеят около мелници,

речни раци,

разни мекотели,

омари,

ягули или морски змиорки,

лавраци,

моруни,

омбрини,

малки мечоноски,

змиорки,

змиорчета,

костенурки,

змии, id est[321] горски змиорки,

златисти скумрии,

морски петлета,

костури,

есетри,

михалци,

криви раци,

охлюви,

жаби.

След такова ядене непременно трябва да се пие, иначе работата ти е спукана, към гроба гледаш. На това тук много се държи.

По-нататък му принасят в жертва:

солена треска,

сушена риба,

яйца сурови, рохки, твърдо сварени, пържени, на очи, бъркани, печени в жарава и т.н.,

всякакви миди,

къдрави калкани,

пушена треска,

млади мариновани щуки,

и пак пиене по мъжки, докато отново започнат да лапат:

ориз,

просо,

булгур,

бадемово мляко,

сладолед,

фъстъци,

солени фъстъци,

смокини,

грозде,

мамалига,

пшенична каша,

сини сливи,

фурми,

орехи,

лешници,

пащърнак,

ангинар,

разбира се, грижливо поливани с винце.

Те само за това мислят — как по-богато, по-щедро и по-обилно да обдарят своя бог Гастер, и може да ми вярвате, че идолът на Хелиогабал или даже Ваал във Вавилония при цар Валтазар не е бил така умилостивяван, както той. А между това сам Гастер признава, че не е никакъв бог, а жалко, долно и гнусно създание. И както цар Антигон I отговорил на някой си Хермодо — който го величаел в стиховете си като бог и син на слънцето: „Моят лазанофор (тоест моят цукал) отрича това“, така и Гастер отправил своите ласкатели към нощното си гърне, за да погледат, поумуват, поразмислят и решат каква божественост съзират на дъното му.

[321] Тоест (лат.). — Б.пр. ↑

Глава LXI
Как Гастер измисли начин да добива и съхранява зърното

Щом дяволските гастролатри се отдалечиха, Пантагрюел внимателно започна да се вглежда в Гастер, благородния владетел на науките и изкуствата. Вие вече знаете, че природата му е определила за храна хляба и хлебните изделия и че при това небесно благословение нищо не му пречи да си добива и пази хляба.

Преди всичко той изобрети коваческото изкуство и земеделието, тоест изкуството да се обработва земята, за да ражда тя зърното. Изобрети военното изкуство и оръжието, за да отбраняват зърното, изобрети медицината, астрологията, както и математическите науки, за да съхраняват зърното за векове и го опазват от бури и хали, от диви зверове и разбойници. Изобрети воденицата, ветрената и ръчната мелница с всички възможни приспособления, за да смилат зърното и го превръщат в брашно, изобрети маята, за да втасва тестото, солта — за да му придава вкус, защото той своевременно бе разбрал, че нищо не уврежда човешкото здраве тъй, както употребата на хляб, замесен без мая и без сол, огъня — за да го пече, часовника и циферблата — за да показват времето, в течение на което се пече хлябът, рожба на зърното.

Случи се веднъж така, че някаква страна осъмна без зърно: тогава той изобрети изкуството и способа да го превозва от една област в друга. В неукротимия си порив на новатор, той има щастливата идея да кръстоса две породи животни — магаре и кон, за да създаде трета, тоест мулета, животни по-силни, не така крехки и по-издръжливи от другите. Изобрети коли и талиги, за да превозва по-лесно зърното. Тъй като морето и реките понякога затрудняват транспорта, той изобрети шлеповете, галерите и корабите (изобретения, които смаяха стихиите), за да прекосява морета, реки и рекички и доставя зърното на дивите, неизвестни и далечни народи.

Преди години се случи така, че земята, която той обработваше, остана без капка дъжд и зърното умираше и изчезваше в нея. Други години проливни дъждове удавяха зърното. Или град го убиваше, вятър го отвяваше, буря го разпиляваше. Ето защо още много преди нашето пристигане Гастер вече бе изобретил изкуството и способа да извиква от небето дъжд само като откъсне няколко стръка от тревата, която ни показа — трева съвсем обикновена наглед, но известна на малцина. Струва ми се, че едно само стръкче от тази трева, хвърлено някога през едно сухо лято от аркадски жрец на Юпитер в извора Агно на планината Лике, предизвикало пари, сгъстили се после в големи облаци, от които рукнал дъжд и напоил обилно целия край. Гастер изобрети също така изкуството и способа да спира и задържа дъжда във въздуха и да го насочва към морето. Изобрети и изкуството и способа да прекратява градушката, да усмирява ветровете и да укротява бурите по начина, използван от жителите на Мешани близо до Трезена[1].

Но тук го постигна нова беда. Разбойници и крадци изтръгваха зърното от полето. И тогава Гастер изобрети изкуството да строи градове, крепости и замъци, за да прибира в тях зърното и да го държи под ключ. И сега вече хлябът не остава в полето, а се отвозва в градовете, крепостите и замъците, дето местните жители го пазят и бранят по-грижовно, отколкото драконите златните ябълки в градината на Хесперидите. Гастер изобрети изкуството и способа да бомбардира и разрушава крепости и замъци посредством военни машини и оръдия, стеноломи, каменохвъргачки и други обсадни съоръжения, чертежите на които ни показа и които между впрочем са били трудно разгадани даже и от гениални инженери, ученици на Витрувий, както това ни призна месир Филибер Дьолорм[2], главен архитект на цар Мегист. Но и тези оръжия, сблъсквайки се с изобретателната коварност и коварната изобретателност на фортификаторите, се оказали безсилни да разрушат крепостите и затова Гастер изобрети, и то съвсем неотдавна, оръдия, серпентини, кулеврини, мортири и василиси, изстрелващи железни, оловни и медни гюллета, по-тежки от най-тежки наковални, за която цел измисли особен барут, чиято взривна сила изуми самата природа и я принуди да се признае за победена от изкуството, и по този начин остави далече зад себе си оксидратите, които с мълнии, гръм, град, светкавици и бури побеждаваха неприятеля, убивайки го на бойното поле внезапно. И наистина, един само изстрел на василиса е по-ужасен, по-страшен, по-дяволски поразяващ и ранява, осакатява, унищожава и убива повече хора, действа по-силно на човешкото въображение и разрушава по-непоправимо съграденото от човека нежели сто мълнии небесни.

[1] … по начина, използван от жителите на Метани близо до Трезена. — за да усмирят буйния вятър, застрашаващ лозята, метанчани ходели около тях с бял петел, а после закопавали петела в земята. ↑

[2] Филибер Дьолорм (1515–1570) — прочут френски архитект, близък на Рабле. ↑

Глава LXII
Как Гастер изобрети изкуството и способа да не бъде раняван, ни засяган от оръдеен изстрел

Случи се веднъж така, че докато Гастер прикътваше зърното на сигурно място в крепостите, в края на краищата сам бе обкръжен от врагове, крепостите бяха разрушени от тези триж проклети адски машини, зърното и хлябът ограбени и оплячкосани; тогава той изобрети изкуството и способа снарядите да не засягат крепостните валове, бастионите, стените и другите защитни укрепления и летейки, да спират във въздуха, а в случай че ги засегнат, да не причиняват никакви вреди не само на защитните укрепления, но и на самите защитници. Той беше разрешил вече този въпрос и ни показа нагледно разрешението му; оттогава насам и Фронтон ползва неговия способ, който влезе във всеобщо употребление и даже стана едно от обичайните благопристойни упражнения и развлечения на телемитите. Ето впрочем в какво се състои този способ. (Сега вие с по-голямо доверие ще се отнесете към разказа на Плутарх за един от неговите опити: ако козе стадо бяга от вас като от дявола, бутнете бял трън в муцуната на последната коза и стадото веднага ще спре.)

Гастер пълнеше фалконета със специален барут, несъдържащ сяра и смесен с нужното количество чист камфор, а над него поставяше железен, внимателно калибриран патрон с двайсет и четири железни топчета — едните кръгли и сферически, а другите леко удължени като сълза. После, насочвайки оръдието към едного от младите си пажове на шейсет крачки от дулото, и то така, като че цели да го удари в стомаха, Гастер спускаше с въже отвесно и точно по средата, между пажа и фалконета, огромен камък — сидерит (ние си му казваме магнит), тоест железен минерал или наричан още херкулесов камък, намерен някога, както ни уверява Никандър, на планината Ида във Фригия от някой си Магнет.

След всичко това Гастер пъхаше в отверстието на барутната камера запалена главня и възпламеняваше барута. Когато барутът изгаряше, то, за да не се образува празнина (а празнина природата не търпи: по-скоро цялата грамада на мирозданието — небе, въздух, земя, море — ще се върне към древния хаос, нежели някъде във вселената да се установи празнина), патронът със сачмите стремително излиташе от гърлото на фалконета и в камерата проникваше въздух, а то иначе там би се образувала празнина, тъй като барутът изгаря мигновено. Човек би казал, че патронът със сачмите, изтласкан с такава сила от оръдието, неминуемо ще прониже пажа; ала когато сачмите се приближаваха към упоменатия камък, скоростта им намаляваше и те започваха да се въртят във въздуха и да кръжат около камъка и нито една от тях, с каквато и бързина да летеше, не улучваше пажа.

Но това далеч не е всичко: Гастер изобрети изкуството и способа да връща назад срещу враговете изстреляните от самите тях снаряди, като запазваше първоначалната им разрушителна сила. Тази работа не представляваше за него особена трудност. Да си припомним, че тревата етиопис отстранява всички препятствия, а при ветрове и бури глупавата риба ехинеис спира и задържа в открито море най-големи кораби; ако осолите тази риба, тя притегля към себе си златото, колкото и дълбоко да е зарито в земята.

Да си припомним това, за което е писал Демокрит и в което от личен опит е вярвал Теофраст: има такава трева, от едно докосване до която железен клин, забит дълбоко и със страшна сила в дебело и твърдо дърво, мигновено изскача оттам; към нея прибягват и зелените кълвачи, когато някой дебел железен клин попадне право в гнездата им, а тях те обикновено съзиждат и дълбаят в стеблата на твърди дървета. Да си припомним, че ако сърни и елени, опасно ранени с копие или със стрели, попасат от разпространената в Крит трева диктам, смъртоносните стрели мигом изскачат, без да им причиняват ни най-малка болка. Това е същата тази трева, с която Венера излекувала своя любим син Еней, ранен в дясното бедро от сестрата на Турн — Ютурна.

Да си припомним, че само мирисът на лаври, смоковници и тюлени отклонява мълнията, която никога не ги поразява.

Да си припомним, че само при вида на овца побеснели слонове се укротяват; разярени и настървени бикове, приближавайки се към диви смоковници, наричани още каприфики, мигновено се успокояват и застават неподвижно като заковани, а разгневени усойници притихват само като ги докоснем с буково клонче.

Да си припомним също уверенията на Евфорион, че на остров Самос, преди още да издигнат там храм на Юнона, видял животни, наречени неади, от чийто рев земята се тресяла и в нея се отваряли същински бездни.

Да си припомним още, че бъзакът е по-гласовит и по-пригоден за кавал там, дето не кукурига петел; според уверенията на Теофраст древните мъдреци твърдели, че кукуригането на петлите притъпява, размеква и приглушава дървесинното вещество на бъзака; и лъвът, звяр силен и могъщ, трепери и немее от ужас, когато чуе да кукурига петел.

Доколкото ми е известно, някои разбират това така: за кавала и другите музикални инструменти дивият бъзак, растящ в места, отдалечени от градове и села, там, дето не се чува кукуригане на петли, решително е за предпочитане пред домашното бъзе, което расте край колибите и чифлиците. Други разбират това в по-възвишен смисъл — не буквално, а алегорически, в духа на питагорейците; казаното относно статуята на Меркурий, че не всяко дърво подхожда за нея, те тълкуват така: поклонението пред бога не трябва да се извършва как да е, а по начин благопристоен и по-особено благоговеен.

Така и примерът с бъзака ни учи, че на умните и трудолюбивите люде не подобава да се увличат в обикновена и проста музика, а в музика небесна, божествена, ангелска, съкровена, дошла отдалече, тоест музика духовна, в която не се чува кукуригане на петли. И наистина, когато искаме да подчертаем, че това или онова място е тихо и безлюдно, ние казваме: там даже не кукурига петел.

Глава LXIII
Как Пантагрюел задряма близо до остров Ханеф[1] и какви задачи го очакваха след събуждането му

На другия ден, улисани в приказки и шеги, ние неусетно се озовахме близо до остров Ханеф, дето корабът на Пантагрюел така и така не можа да акостира, тъй като вятърът престана да духа и морето утихна. Поставихме към парусите лиселите и при все това се люлеехме върху вълните, залитайки ту към бакборда, ту към шипборда. Замислени, уморени, замаяни и изтощени, ние не си разменяхме ни думица един с друг.

Пантагрюел дремеше на една люлка близо до люка с книгата на гърка Хелиодор в ръка. Това бе станало у него навик — той много по-бързо заспиваше с книга в ръка, отколкото без нея.

Епистемон изчисляваше с помощта на своя астролаб колко на юг бяхме от полюса.

Брат Жан се беше сврял в кухнята и по възходящото движение на ръжените и по хороскопа на фрикасетата определяше приблизително часа.

Панюрж надуваше сапунени мехури, пъхнал език в стъблото на пантагрюелион.

Гимнаст дялаше от сакъзово дърво клечки за зъби.

Понократ бълнуваше насън, сам се гъделичкаше под мишци и се почесваше с пръст по главата.

Карпалим майстореше от груба орехова черупка прелестна, малка, приятно скрибуцаща мелничка, чиито крилца бяха издялани от четири прелестни тънички елови летвички.

Евстен, разположил се на дълга кулеврина, свиреше със собствените си пръсти като на монокордин.

Ризотом от плодови шушулки на бурени шиеше кадифена кесийка.

Ксеноман поправяше стар фенер с каишки, които обикновено връзват към крачето на ловджийски сокол. Нашият лоцман караше моряците да му изприкажат и майчиното си мляко и точно в тази минута брат Жан, излизайки от кухнята, забеляза, че Пантагрюел се беше събудил.

Точно тогава брат Жан, в превесело разположение на духа, наруши възцарилото се на палубата мълчание, като запита високо:

— Как може при безветрие да се повдигне времето?

Втори неочаквано зададе въпрос Панюрж:

— Има ли лек срещу скуката?

Сега бе ред на Епистемон — смеейки се от сърце, той запита:

— Може ли да се пикае, когато мехурът е празен?

Гимнаст се надигна от мястото си и също запита:

— Има ли лек срещу притъмняване пред очите?

Понократ потърка чело и наостряйки уши, запита:

— А може ли да се спи не по кучешки?

— Почакайте — прекъсна го Пантагрюел. — Декретът на остроумните философи-перипатетици ни учи, че всички проблеми, всички наши въпроси и съмнения, които ни предстои да разрешим, трябва да бъдат изразени определено, ясно и разбрано. Какво ще рече според вас да се спи по кучешки?

— Това ще рече — отвърна Понократ — да се спи на припек с празен стомах, както обикновено спят псетата.

Ризотом клечеше в края на тесния корабен коридор. При тези думи той вдигна глава и като се прозя така сладко, че всички след него един след друг започнаха да се прозяват, запита:

— Има ли лек срещу прозявката?

Ксеноман, цял офенерчен от поправяне на своя фенер, запита:

— А как да държим в равновесие собствения си търбух, та да не залита от една страна на друга?

Забавлявайки се със своята мелничка, Карпалим запита:

— Какви и колко движения трябва да се извършат в естеството на човека, за да се появи у него усещането за глад?

Дочул гласове, Евстен дотича до палубата и като скочи на кабестана, високо запита:

— Защо се счита за по-опасно, ако гладна змия ухапе гладен човек, отколкото ако сита змия ухапе сит човек? Защо плюнката на гладния човек е отровна за всички отровни змии и животни?

— Приятели — отвърна Пантагрюел, — за всички ваши съмнения и въпроси има едно-единствено решение и за всички указани от вас симптоми и случаи — един-единствен лек. Отговор ще ви бъде даден незабавно, без извъртания и предисловия: празният стомах няма очи, той от дума не взема. Ще си послужа със знаци, движения и действия и всички ще останете доволни от отговора ми. Някога и Тарквиний Горди, последният римски цар (тук Пантагрюел подръпна въжето на камбаната и брат Жан веднага изтича в кухнята), отговорил със знаци на сина си Секст, пребиваващ по това време в града на габийците. Синът проводил при царя пратеник, чрез когото му поискал съвет как да покори габийците; съмнявайки се във верността на пратеника, царят не му отговорил. Вместо това той го отвел в собствената си градина и пред очите му отсякъл със сабя главичките на най-високите макове. Завърнал се пратеникът без отговор, но като разказал на Секст подробно всичко, което видял с очите си, Секст тутакси отгатнал, че баща му го съветва да отсече главите на градските първенци, за да зароби всички останали и ги доведе до пълно подчинение.

[1] Ханеф — лицемерие (евр.). ↑

Глава XLIV
Как Пантагрюел не отговори на зададените му въпроси

Тогава Пантагрюел запита:

— Какви хора обитават този мил кучешки остров?

— Лицемери, тунеядци, лъженабожници, ласкатели, богопротивни фарисеи, отшелници — отвърна Ксеноман. — Всички те са сиромаси и преживяват от подаяния на пътешественици като пустинника от Лормон — селище някъде между Бле и Бордо.

— Заклевам се, че няма да отида при тях — отсече Панюрж. — Нека тарторът на дяволите ми духне в задника, ако отида при тях! Отшелници, лъженабожници, ласкатели, лицемери, вървете по дяволите, изчезвайте оттам! Аз още не съм забравил онези охранени отци, запътили се за събора в Шезил, дано Велзевул и Астарот ги помирят с Прозерпина! Колко бури и мъки изтърпяхме заради тях! Послушай, за бога, Ксеноман, търбухче мое, капрале мой! Кажи ми, моля те, тези лицемери, отшелници и прочие безделници женени ли са, или са иноци? Женската част представена ли е между тях? И могат ли лъженабожно да изкарват на бял свят лъженабожно потомство?

— Въпросът е остроумен и забавен — забеляза Пантагрюел.

— Могат и още как! — отвърна Ксеноман. — Там има хубави и весели лицемерки, тунеядки, отшелнички, безделнички, жени набожни и богоугодни и колкото щеш млади лицемери, тунеядци, отшелници…

— Не ми говори за тях — прекъсна го брат Жан. — Знаем ги ние: млад отшелник — стар дявол. Запомнете тази мъдра пословица.

— А то иначе, без продължение на рода, остров Ханеф отдавна да е запустял.

Пантагрюел изпроводи Гимнаст при тях, на кораба, с дар от седемдесет и осем хиляди малки лъскави екю с изображение на фенер и запита:

— Колко е часът?

— Девет минава — отвърна Епистемон.

— Тъкмо време за обяд — напомни Пантагрюел, — тъй като свещената линия, толкова възпявана от Аристофан в комедията му „Жените в Народното събрание“, се спуска надолу, когато сянката стане десетпедална, тоест когато падне върху десетото деление на слънчевия часовник. Някога при персите в определен час се хранели единствено царете — всички останали имали за часовник собствения си стомах и апетит. У Плавт някакъв паразит негодува и яростно напада изобретателите на слънчевите и всякакви други часовници, което е забележително доказателство на истината, че няма по-точен часовник от стомаха. Запитан кога човек трябва да се храни, Диоген отвърнал така: „Богатият — когато му се яде, бедният — когато има какво да яде.“ Лекарите дават още по-точен отговор на този въпрос:

Ставай в пет, обядвай в девет,

вечеряй в пет и лягай в девет.

Тайната на знаменития цар Петозирис[1] била съвсем друга…

Пантагрюел още не бе доизрекъл тези думи, а слугите вече внесоха столове и маси, покриха ги с ухаещи на лаванда покривки, положиха блюда, салфетки и солници, надонесоха халби, бутилки, чаши, купи, потири, кани. Подпомаган от домоуправители, разпоредители, хлебари, виночерпци, сервитьори и дегустатори, брат Жан домъкна четири ужасяващо големи баници със свинско месо, които живо ми напомняха четирите туренски бастиона.

Боже справедливи, колко нещо се изпи и изяде тогава! Още не бяха поднесли десерта, когато западо-северозападния вятър започна да надува платната на мачтите и всички като по даден знак запяха църковни песни за слава на всевишния.

Когато предложиха плодовете, Пантагрюел запита:

— Кажете, приятели, считате ли, че на вашите въпроси е отговорено задоволително?

— Как да не считаме — отвърна Ризотом, — аз, слава богу, вече не се прозявам.

— И моя милост вече не спи по кучешки — каза Понократ.

— И мен не ми тъмнее пред очите — добави Гимнаст.

— И моят търбух е сит, и червата ми не свирят на завоите — заключи Евстен. — За вас, разбира се, това не е интересно, затова пък ще бъдат запазени от слюнката ми и следователно е от голямо значение за:[2]

анеродути

абедисимони

алхартафи

амобати

аракти

астериони

алхарати

арги

аскалаби

ателаби

асписи

амфисбени

апимоаси

алхатрабони

аскалаботи

африкански порове

бесни кучета

боа

василиски

галеоти

гъсеници

горинади

двуглав змей

дипсади

домези

дракони

елопи

жълтокоремници

змии

икли

икаи

илицини

ихневмони

кучета бесни

кантариди

караконджули

катоблепи

кафезати

керасти

кокемари

колоти

каухари

кихриди

кенхрини

крониоколапти

кезодури

кокатриси

кулефри

кихриоди

мантикори

молури

миагри

милиари

мегалауни

марски зайци

паяци

птиади

порфири

пареади

пенфредони

питиокампи

питони

пиявици

рутели

римоари

рагиони

рагани

саламандри

скорпиончета

скорпиони

селзири

скалавотини

солофуидари

салафуги

синегалски гущери

солифуги

сепии

стинси

стуфи

сабтини

сепедони

скитали

стелиони

сколопендри

тарантули

тифолопи

тетрагнаци

теристали

фаланги

фануизи

халкидически гущери

хелхидри

хандони

херсидри

хармени

[1] Петозирис е легендарен древноегипетски жрец — астролог, Рабле се заблуждава, наричайки го цар. ↑

[2] … и следователно е от голямо значение за… — следва списък на животни, почти изцяло заимстван от „Канон“ на Авицена. Названията на животните в по-голямата си част са арабски, гръцки или латински. ↑

Глава LXI
Как Пантагрюел и неговите хора повдигат времето

— А към кой вид от тези отровни животни отнасяте бъдещата жена на Панюрж? — полюбопитства брат Жан.

— Ти ли, о женоугоднико, ти ли, стар блуднико, злословиш по адрес на жените? — запита на свой ред Панюрж.

— Кълна се в каквото поискате — захвана Епистемон, — но и Еврипидовата Андромаха ни уверява, че благодарение на човешката изобретателност, както и на божествените откровения, намерен е лек срещу всички отровни зверове, но че и до ден-днешен не е намерен лек срещу зла жена.

— Този развейпрах Еврипид открай време хули жените — каза Панюрж. — Затуй небето си отмъсти, като повели да бъде разкъсан от псета, както ни уверява неговият недоброжелател — Аристофан. Е, да продължим! Чий ред е? Говори!

— Сега мога да пикая когато и колкото искам — ухили се Епистемон.

— А моят търбух за щастие е натъпкан както се полага — каза Ксеноман. — Сега вече няма да се кандилка.

— И на мен ни винце, ни хлебец липсва — заяви Карпалим. — Край на всяка жажда, край на всички пости.

— Благодарение на бога, пък и на вас — додаде Панюрж, — сега съм си весел като сипка, волен като сокол и лекокрил като пеперуда. Ненапразно хубостникът Еврипид казва чрез устата на славния пияница Силен:

Няма разум и линее

който пие, а не пее.

Наш дълг е всякога да въздаваме хвала на милостивия бог, наш създател, спасител и покровител, който с този сладък хляб, с това хубаво и студено винце и с тези вкусни гозби ни донесе изцеление, без да забравяме удоволствието и насладата, които изпитвахме, докато си пиехме и похапвахме. Но вие оставихте без отговор въпроса на преблажения и достопочтен брат Жан: как да повдигнем времето?

— Щом се задоволявате с такова просто решение на поставените от вас въпроси, то и аз се задоволявам с него — каза Пантагрюел. — На друго място и при друг случай ще си поговорим повече, ако нямате нищо против. А сега остава да приключим с въпроса на брат Жан: как да повдигнем времето? Та нима не го повдигнахме по наше усмотрение? Погледнете само вимпела! Погледнете как свистят платната! Погледнете как пращят греди, драйрепи и шкоти! Когато вдигахме и изпразвахме чашите, повдигнахме, по силата на една скрита връзка с природата, и времето. Атлант и Херкулес точно така повдигнали времето, ако, разбира се, вярваме на древните митолози. Впрочем те го повдигнали с половин градус по-високо, отколкото е позволено: Атлант, за да засвидетелства повече внимание на Херкулес, който му бил на гости, а Херкулес — защото го измъчила жаждата, когато прекосявал Либийската пустиня.

— Боже неботворче — възкликна брат Жан, прекъсвайки разговора, — слушал съм от мнозина почтени учени, че икономът на вашия добър баща спестява ежегодно повече от хиляда и осемстотин бъчонки винце само като принуждава гостите и домашните ви да пият, преди да ожаднеят.

— Също както Херкулес и едногърбите и двугърбите камили — продължи Пантагрюел, — и те пият за предишната, настоящата и бъдещата си жажда. Вследствие на това небивало повдигане на времето на небесния свод се появили невиждани дотогава трептения и колебания, които предизвикали толкова спорове и раздори сред смахнатите астролози.

— Тъй ами — настави Панюрж, — и не току-така поговорката казва:

Щом пие, щастлив е, от нищо му не мига,

и весел всеки миг, наздравица той вдига.

— А като си хапнахме и пийнахме — отново подхвана Пантагрюел, — ние не само повдигнахме времето, но и кораба разтоварихме; и го разтоварихме не само както била разтоварена Езоповата кошница[1], тоест като изядохме хранителните припаси, а и като отхвърлихме веднъж за винаги постите. И наистина, както мъртвото тяло е по-тежко от живото, така и гладният човек е по-тежък от оня, който е хапнал и пийнал. И много прави са хората, когато сутрин, на път, си хапват и пийват, а после си казват: „Сега конете ни ще припкат по-бързо.“ Вие сигурно знаете, че древните амиклеяни никого от боговете не почитали така и никому не се кланяли така, както на благородния отец Бакхус, и че в знак на почит го назовавали Псила. Псила на гръцки значи крила. И наистина, както птиците благодарение на крилете летят високо в небесата, така благодарение на Бакхус (тоест на доброто, вкусно и упоително винце) и душата на човека се въззема нагоре, а тялото и всичко земно в него омеква и олеква.

[1] Езоповата кошница — в един от анекдотите за Езоп се разказва, че по време на някакво пътешествие приел да носи кошница с провизии, по-тежка от всички други, но която с всеки ден ставала по-лека. ↑

Глава LXVI
Как пред остров Ганабим[1] Пантагрюел заповяда да поздравят музите

Попътният вятър продължаваше да духа и веселите разговори все още не се изчерпваха, когато Пантагрюел, съгледал отдалеч някаква планинска земя, посочи с пръст към нея и каза на Ксеноман:

— Виждате ли там, наляво, високата двувърха планина, много подобна на Парнас във Фокида?

— Виждам я, много добре я виждам — отвърна Ксеноман. — Това е остров Ганабим. Там ли искате да слезем?

— Не — отсече Пантагрюел.

— Добре сте решили — съгласи се Ксеноман. — Там няма какво да се види и трябва да ви кажа, че островът гъмжи от крадци и разбойници. Впрочем надясно от този връх се намира най-хубавият извор на света, заобиколен от просторна гора. Вашите хора могат да се запасят там с вода и топливо.

— Хубаво и мъдро говориш — забеляза Панюрж. — Така, разбира се! Как тъй ще слезем в гнездо на крадци и разбойници? Уверявам ви, че тази земя по нищо не се различава от островите Серк и Херм между Бретан и Англия (случи ми се веднъж да ги посетя, та ги зная) или от Понеропол[2] на Филип Македонски в Тракия: това са свърталища на нехранимайковци, крадци, разбойници, убийци и душевадци, всички по права линия произлезли от затворите на Консиержа. Да не слизаме тук, моля ви! Ако на мен нямате вяра, повярвайте на този добър и мъдър Ксеноман. Ами че те, кълна се в бичата смърт, са по-лоши и от канибали! Пипнат ли ни, ще ни нарежат на парчета и живи ще ни изядат. За бога, да не слизаме тук! В ада съм готов да сляза, но не и тук. Чувате ли — божичко, дали защото ушите ми пищят, но аз чувам страшен камбанен звън — гасконците в Бордо точно така биеха камбаните, когато се задаваха съдебни пристави и митари. Я да си вървим ние по пътя! И далеч, колкото може по-далеч оттук.

— Да слизаме, да слизаме! — викна брат Жан. — Напред, напред, напред! Само така ще се спасим! Ще ги изколим до един! Да слизаме!

— Дяволска работа — каза Панюрж. — Този дявол в расо, този побъркан рогач от нищо се не бои. Опъва се като магаре на мост и не ще да знае за никого. Отгоре на това си е въобразил, че всички на света са монаси като него.

— По дяволите, прокажени! — викна брат Жан. — И дано ти пръснат главата и ти нарежат мозъка на парчета. Този дяволски угодник е толкова лош и толкова пъзлив, че за щяло и нещяло пълни гащите си от бяс и от страх. Ако така за нищо и никакво губиш ума и дума, не слизай, остани си тук по живо и по здраво с багажа или пък бягай да се скриеш под полата на Прозерпина.

Чакал сякаш само тази покана, Панюрж го погледна като плеснат, а после се врътна и изчезна по посока към трюма.

— Сърцето ми се свива от мъка — каза Пантагрюел — и нечий глас, идещ отдалече, ми казва да не слизаме тук. А когато при подобни случаи съм се отклонявал от онова, което гласът ме е съветвал да избягна, всякога е било за добро; за добро е било и никога не съм се разкайвал и когато тръгна, накъдето той ме е насочвал.

— Този глас ми прилича на Сократовия дявол[3], за когото академиците толкова много говорят — забеляза Епистемон.

— Чуйте какво ще ви кажа — захвана брат Жан. — Нека се запасяват моряците с прясна водица, нека Панюрж се крие като вълк в слама, а ние в това време хубаво да се повеселим! Накарайте да запалят фитила на топа до общата каюта. Ако има за музите на връх Антипарнас по-хубав поздрав от този, здраве му кажи! Барутът тъй и тъй ще се развали, ако не се използва.

— Добре си го намислил — отвърна Пантагрюел. — Доведете ми тук главния артилерист!

Артилеристът тутакси се появи. Пантагрюел му заповяда да запали василиска и за всеки случай предварително да го зареди с пресен барут, което начаса бе изпълнено. Дочули изстрела от кораба на Пантагрюел, артилеристите от другите кораби, яхти, галеони и гемии също запалиха тежките си оръдия. И можете да си представите каква пукотевица бе!

[1] Ганабим — разбойник (евр.). ↑

[2] Понеропол — град на злодеи (гр.). ↑

[3] Сократовия дявол — вътрешен глас, предпазващ Сократ от глупави постъпки (за това разказват Ксенофонт и Платон). ↑

Глава LXVII
Как Панюрж напълни гащите си от страх и как взе за дявол огромния котарак Сланинолапача

Панюрж изскочи от трюма като подплашен козел, по риза и само с един повиснал чорап, с брада, потънала в трохи, и стиснал в ръка голям, пухкав котарак. Треперейки от изумление и уплаха, Панюрж мляскаше с устни като маймуна, която се пощи, и мигаше като спуснат от небето; когато най-подир зърна брат Жан, който седеше на борда, Панюрж затътрузи крака натам и смирено го помоли да се смили над него и го брани със своя меч, като го уверяваше и се кълнеше във всички блага на Папомания, че току-що е видял дяволите луди-полудели.

— Послушай, приятелю мой — зашепна той, — братко мой, мой духовен бащице, дяволите днес стягат сватба. Ти никога не си виждал такава шетня. Виждаш ли дима от адските кухни? — Като каза това, той показа дима от изстрелите, извил се високо над корабите. — Ти от рождение не си виждал толкова обречени души. И да ти кажа ли — просто да не повярваш колко са пухкавички, милички, нежнички — същинска адска амброзия. Помислих си (нека ме прости господ), че са английски души. То си е баш така де, защото тази сутрин Конският остров край бреговете на Шотландия беше разграбен и унищожен от сеньорите Дьо Терм и Десе, както и от англичаните, които преди това го бяха окупирали.

Пристъпвайки към Панюрж, брат Жан усети не зная каква точно миризма, но във всеки случай различна от миризмата на барута. Той дръпна Панюрж настрана и тогава забеляза изпоцапаната му риза. Задържащата сила на нерва, който стяга мускула, наречен сфинктер (тоест ануса), беше отслабнала у него под действието на страха, извикан от фантастичните му видения. Прибавете към това и пукотевицата, много по-страшна в трюма, отколкото на палубата. А както знаете, един от белезите на страха в това именно се състои, че анусът, задържащ до някое време екскрементите, в такива случаи обикновено се отпуща.

За пример може да послужи месир Пантофл де ла Касино от Сиена, който, като минавал с пощенската кола през Шамбери и слязъл да пренощува у любезния ханджия Вине, грабнал една вила от обора и му казал: „Da Roma in qua io non son andato del corpo. Di gratia, piglia in mano questa forcha et fa mi paura.“[322] Вине го послушал и се престорил, че наистина иска да го бодне с вилата по дупето, но сиенецът му казал: „Se tu non fai altramente, tu non fai nulla. Pero sforzati di adoperarli piu guagliardamente.“[323] Тогава Вине така силно го халосал по врата, че оня полетял на земята с краката нагоре. А после, заливайки се в смях, рекъл: „Дявол го взел, това ще рече datum Camberiaci[324].“ Сиенецът едва успял да си смъкне гащите и тутакси накачулил такъв куп, какъвто не могат да накачулят девет бивола и четиринайсет римски архиепископи заедно. Било каквото било, после сиенецът поблагодарил любезно на Вине и му казал: „Io ti ringratio, bel messere. Cosi facendo tu m’hai esparmiata la speza d’un servitiale.“[325]

Друг пример — английският крал Едуард V. Изгонен от Франция, метр Франсоа Вийон намерил убежище при краля. Кралят му засвидетелствал голямо доверие и не скрил от него и най-малките тайни на двора си. Веднъж, отивайки по нужда, кралят посочил на Вийон френския герб и казал: „Виждаш ли колко тача френските крале? Поставил съм герба им не къде да е, а в клозета, близо до моето цукало.“ — „Боже милостиви — отвърнал Вийон, — колко сте мъдър, благоразумен, предвидлив и грижлив за здравето си и как изкусно ви лекува вашият опитен лекар Томас Лайнесер! Знаейки, че с годините стомахът ви ще се затегне и че ежедневно ще трябва да си пъхате в задника аптекаря, тоест да си правите клизма (иначе вие не ще може да се изходите), той благодарение на изключителната си предвидливост ви е накарал тук именно, а не другаде, да нарисувате френския герб, тъй като при един поглед върху него вие ще започнете да треперите така неудържимо и да изпитвате такъв ужасен страх, че в същата минута ще изсерете колкото осемнайсет пеонски бика, взети заедно. Нарисуват ли ви го на друго място в двореца, да речем, в спалнята, в гостната, в параклиса, в галериите или другаде, вие, ето, честен кръст, щом го зърнете, веднага ще се накакате. А ако ви нарисуват тук и великата орифлама на Франция, а сте я погледнали с крайчеца на окото си, а ви е изскочила карантията. Ами да мълча, да мълча, atque iterum[326] да мълча!

Зоват ме Франсоа — пред вас не ще се кая,

роден във Понтоаз, в Париж живял и крал,

палачът дръпне ли въжето ми за края,

вратът ми ще познай гъза ми натежал,

И пак повтарям: глупав съм си аз, глупав, недосетлив, сляп, щом се чудех и не разбирах защо си развързвате гащите в спалнята. И право да си кажа, помислих си, че цукалото ви е или зад ковьора, или под кревата. Зер да се ходи така, с развързани гащи, от спалнята до нужника, ми се струваше неприлично. Не съм ли разсъждавал като същински глупак? Пък то работата, боже мой, била съвсем друга! Постъпвайки така, вие постъпвате разумно. Искам да кажа, че по-разумно не може да се постъпи. Развързвайте си гащите навреме, тоест колкото може по-отдалече, колкото може по-добре, защото, влезете ли тук с неразвързани гащи и погледнете герба, помнете ми думата, ето, заклевам ви се, дъното на гащите ви мигом ще се превърне в пикалник, в нощно гърне, в цукало, в подлога.“

Стискайки носа си с лявата ръка, с дясната брат Жан показа на Пантагрюел ризата на Панюрж. Като го видя така развълнуван, разтреперан, изумен, ужасен, изпоплескан и изподраскан от ноктите на прословутия Сланинолапач, Пантагрюел прихна да се смее и каза:

— Какво смятате да правите с тази котка?

— Котка ли? — запита на свой ред Панюрж. — По дяволите да отида, ако не съм я мислил за рошаво дяволче, каквото някога скришом бях награбил в големите нощви на ада, вземайки чорап вместо ръкавица. По дяволите този дявол! Целия ме изподраска с ноктите си.

И Панюрж захвърли котарака на палубата.

— Вървете, за бога, вървете — каза му след това Пантагрюел. — Измийте се с топла вода, изчистете се, сложете си чиста риза и се преоблечете.

— Да не мислите, че съм се уплашил? — опомни се Панюрж. — Ни най-малко! Който лъже — на въже! Юнак като мен, храбър и смел, светът до днес не е видял! Ха-ха-ха! Хо-хо-хо! Какво, дявол го взел, смятате, че е туй? Дрисък, лайна, курешки, изпражнения, екскременти, нечистотии, помия, тор, гюбре, барабонки, а може би и говежди фъшкии? То всъщност си е баш това де, но мене да питате, ще река, че е испански шафран. Села![327] Ха сега наздраве!

Край на Книга четвърта

[322] От Рим дотук не съм ходил по нужда. Моля те, вземи тази вила и ме подгони с нея (ит.). — Б.пр. ↑

[323] Ако не сториш, което ти казвам, нищо няма да излезе. Затуй не се мотай и пускай вилата в ход (ит.). — Б.пр. ↑

[324] Дадено по шамберски (лат.) — по подобен начин в официалното съдопроизводство се обозначавало мястото, където се съставял или публикувал документът. — Б.пр. ↑

[325] Благодаря ти, добри ми господине. Постъпвайки така, ти ми спести разходите около една клизма (ит.). — Б.пр. ↑

[326] И още веднъж (лат.). — Б.пр. ↑

[327] Бийте тимпаните) (евр.). — Б.пр. ↑

Книга пета и последна
ЗА героичните дела и слова на славния Пантагрюел
Написана от метр Франсоа Рабле, доктор по медицина
Съдържаща посещението на оракулката, божествената Бакбук и словото на Бутилката, заради която е било предприето това дълго пътешествие

Предисловие на метр Франсоа Рабле към Книга пета за героичните дела и слова на славния Пантагрюел

Към благосклонните читатели

Неуморими пиячи и вие, най-драгоценни венерици! Докато все още сте свободни, а и аз — незает с друга, по-важна работа, питайки, нека ви запитам: „Защо в наше време толкова често се казва — «светът вече не е глупав (fat)»?“ „Fat“ е лангедокска дума и значи безсолен, блудкав, безвкусен, безцветен, а в преносен смисъл — глупав, прост, безразсъден, безмозъчен. Вие на това сигурно ще ми отвърнете, както логично може да се заключи, че до днес светът е бил глупав и че сега е поумнял. Да, но по силата на кои и какви всъщност обстоятелства е бил глупав? И по силата на кои и какви всъщност обстоятелства е поумнял? Защо е бил глупав до вчера? И защо днес е станал по-умен? В какво виждате предишната му глупост? И в какво — днешната му мъдрост? Кой го бе сторил глупав? И кой — умен? Кои са повече — които го обичаха глупав или които го предпочитат умен? Колко дълго е бил глупав? И колко дълго — умен? Откъде произтичаше предишната му глупост? Откъде произтича настоящата му мъдрост? Защо именно сега, а не по-късно, настъпи краят на някогашната негова глупост? Защо именно сега и не по-рано започна днешната му мъдрост? Какво зло ни причини предишната му глупост? Какво добро ни обещава сегашната негова мъдрост? Как да отстраним окончателно прежната му глупост? И как да утвърдим настоящата му мъдрост?

Отговорете, за бога! Други заклинания аз не ще отправя към ваши преподобия от страх да не смутя задгробния покой на вашите деди. Не се стеснявайте, доверете се на хер Тойфел[328], враг на райското блаженство, враг на истината. Смелост, чеда мои! Ако сте с мене, то вместо предисловие сръбнете си от бутилчицата три, че и четири пъти и после изпълнете молбата ми, ако пък сте с Другия, тогава va-de retro, Satanas![329] Защото, кълна се във великия Юрлюберлю[330], че ако не ми помогнете да решим горепосочената задача, аз ще се разкая и даже вече малко се разкайвам, че ви я предложих. А да я реша сам, за мен е толкова трудно, колкото да хвана вълка за ушите.

Е, тогава какво? Аха, разбирам: вие не се решавате да отговорите. А и аз, дявол го взел, не смея. Ще ви припомня само онова, което в пророческо озарение е изрекъл някакъв почтен учен, автор на книгата „Прелатската гайда“. Какво казва този нехранимайко? Чуйте, веселяци, чуйте!

През юбилейната година, когато почват да се бръснат,

числото тридесет го вземат за надчитане.

Наистина това е незачитане!

Мирът е глупав, ала след прочитане

на разни книги и трактати може да се промени,

подобно на дървета и цветя през пролетта,

които малко боледуват, докато разцъфнат.

Чухте ли, разбрахте ли? Ученият е античен, стихът му — лаконичен, мислите — скотични и мъгляви. И макар да засяга материя, сама по себе си доволно дълбока и трудноразбираема, най-добрите тълкуватели на премъдрия философ разясняват този пасаж така: щом юбилейната година непременно трябва да настъпи след тридесетото число, то от всички години на настоящия период юбилейна година ще бъде хиляда петстотин и петдесетата. Нищо повече не застрашава нейния разцвет: с настъпването на пролетта никой не би нарекъл света глупав.

Глупците, които според Соломон са безчет, ще измрат, глупостта във всички нейни въплъщения ще изчезне, а тези въплъщения според уверенията на Авицена са неизброими: maniae infinitae sunt species[331], и ако в лютата зима е отблъсната към центъра, тя отново се появява към периферията и цъфти като свежо и сочно дърво. На това ни учи опитът, вие сами го знаете, сами със собствените си очи го виждате. А някога това доказа и великият старец Хипократ в своите „Афоризми“: Verae etenim maniae[332] и т.н.

Когато светът поумнее, бобовият цвят няма от що да се бои напролет или иначе казано (както с чашка в ръка и със сълзи на очи вие вече сигурно се досещате) — купища книги, на вид цветущи, цветоносни, цветисти като красиви пеперуди, но всъщност неразбираеми, досадни, уморителни, трудни и неясни като творенията на Хераклит и мъгляви като числата на Питагор (който според Хораций бил царят на белия боб[333]), ще загинат, никой няма да ги взема в ръка, никой няма да ги прелиства, нито някой ще ги чете. Ето какво е отредила съдбата за тях и това предопределение днес се е изпълнило.

Тяхното място е заел бобът в шушулките, тоест веселите и плодоносни пантагрюелистически книги, за които мълвата разправя, че в очакване на предстоящата юбилейна година всички започнали да ги купуват и четат, откъдето и изводът, че светът е поумнял. И ето, вашият проблем е решен и пререшен, а по този случай постъпете, както приляга на хора порядъчни и солидни. Изкашляйте се веднъж-дваж и изгълтайте залпово девет чашки винце, тъй като се е народило премного грозде, а лихварите се бесят един подир друг; и току-виж, че съм натрупал добри пари, ако хубавото време се позадържи; защото аз не съм толкова щедър, та всякога да снабдявам безплатно с въжета всички, които намислят да се бесят, за да си спестят дължимото на палача.

А за да се приобщите и вие към възцаряващата се в наше време мъдрост, като се отърсите от предишната глупост, то, моля, тозчас изтрийте навсякъде символа на стария философ със златната кълчица[334], чрез който символ той ви забраняваше да използвате като храна боба, тъй като всички добри пиячи считат за доказано и установено, че ви забранява това със същата цел, с каквато негодникът лекар, покойният Амер, племенник на адвоката сеньор Дьо Камлотиер, е забранявал на болните да ядат яребишко крилце, кокоша трътка и гълъбова шийка, като казвал: Ala mala, croppium dubium, collum bonum pelle remota[335], запазвайки всичко това за себе си и оставяйки за болните огризките.

Примера на философа последваха и някои калугери: те забраниха боба, тоест пантагрюелистическите книги, в подражание и на основоположниците на монашеското чревоугодие — Филоксен и Гнатон Сицилийски, които на празничната трапеза плюели във вкусните гозби, та (о, боже пази) да не би друг да се полакоми за тях. Ето до каква степен тази отвратителна, сополива, червива, лъженабожническа паплач тайно и явно ненавижда апетитните книжки и в подлостта си стига дотам, че безсрамно и нагло плюе на тях. И при все че сега ние имаме възможност да четем на нашия си галски език както в стихове, така и в проза множество чудесни творения и от мрачното време на лицемери и готи са останали само незначителни следи, аз предпочетох да цвърча и съскам като патка сред лебеди, както казва поговорката, отколкото да минавам за напълно ням сред толкова изящни поети и красноречиви оратори. Предпочетох да играя роля на невежа сред толкова сладкодумни актьори в тази благородна игра, нежели да бъда чужда, безмозъчна сянка в тълпата на безсловесните, които зяпат мухите, наострят уши като аркадско магаре при звука на песни и мълчаливо, със знаци, дават да се разбере, че са съгласни да играят такава роля.

Размишлявайки в този дух, аз реших, че не ще има нищо осъдително в това, ако отново започна да търкалям Диогеновата си бъчвичка; така поне няма да казвате за мен, че живея, без да следвам нечий пример.

Аз имам пред очи случаи като този на Колине, Маро, Друе, Сен-Желе, Салел, Мазюел и на още най-малко стотина други галски поети и оратори. И виждам, че макар и учили дълго в Аполоновото училище на планината Парнас, дето заедно с веселите музи са били свободни да пият с шепи от Конския извор, днес те прибавят към вечно строящата се сграда на нашия говорим език само пароски мрамор, алабастър, порфир и хубав царски цимент; те пишат само за героични подвизи, за велики дела, тълкуват въпроси сериозни, непонятни и недостъпни и всичко това изразено витиевато и къдревато; от техните творения струи нектар, драгоценен дар на боговете, вино искрящо, ароматно, благодатно и благотворно. И не като заслуга единствено на мъжете, а и на дамите, една измежду които, от френско кралско потекло и чието име е невъзможно да произнесете, без да й въздадете величайши почитания, смая нашия век[336] както със своите писания, изпълнени с високи помисли, така и с изящния си език и с красотата на превъзходния си стил.

Опитайте се да им подражавате, ако можете; аз не мога да им подражавам — не всекиму е дадено да посещава и обитава Коринт. Не всеки е в състояние да предложи шепи златни сикли за построяване на Соломоновия храм. И тъй като в строителното изкуство не ще успея да ги настигна, реших да последвам примера на Рено де Монтобан: ще стана помощник на зидарите, техен покорен слуга и готвач и макар и не мои приятели, те ще намерят в мен неуморим слушател на превъзвишените свои творения.

Вие умирате от страх, вие, злоезични и завистливи зоили; тогава идете да се обесите и сами си изберете дърво; и въже ще се намери, не мислете за това. Тук, пред лицето на моя Хеликон, в присъствие на божествените музи, аз давам обещание, че ако ми е съдено да поживея здрав и читав колкото едно куче и три врани, както живели светият юдейски вожд, музикантът Ксенофил и философът Демонакс, то аз, напук на всички тези събирачи на книжни кърпежи, дъвкани и предъвквани стотици пъти, напук на всевъзможни търсачи на латински вехтории, на препродавци на стари латински думи, плесенясали и избледнели, ще докажа с помощта на убедителни аргументи и неопровержими доводи, че нашият всекидневен език съвсем не е така неблагозвучен, нелеп, беден и нищожен, както те си го представят. На това основание аз покорно моля ето за какво особено благоволение: както някога, в ония отдавна минали времена, когато Феб разпределял благата между великите поети, за Езоп, така или иначе, намерили място и длъжност и той направил общополезни своите басни, така и сега, виждайки, че аз не претендирам за по-висока степен — дано склонят да ми отстъпят длъжността на дребен рипарограф[337], ученик на Пирейк[338]; те не ще ми откажат, в това аз не се и съмнявам, защото вие в цял свят няма да намерите по-добри, по-човечни, по-любезни и по-добросърдечни люде от тях. Ето по какъв начин, пиячи, ето по какъв начин, веселяци, тези зоили слагат ръка на цялата реколта, тъй като, преразказвайки на други съдържанието на моите книги по потайните свои сборища, сами влизат в съприкосновение с дълбоките тайни, заключени в тях, и така си присвояват тяхната слава, както е сторил Александър Велики с непреходните философски творения на Аристотел.

Ех, корем връз корем, какви хитреци, какви нечестивци!

Та ето защо, веселяци, аз ви съветвам да се запасите доволно с моите книги, когато ги откриете в книжарските будки, и не само да ги лющите, но и да ги поглъщате като балсам за сърцето и неутолимо да се преизпълвате с тях. Тогава вие ще узнаете каква полза принасят те на всички боболющачи, толкова скъпи на сърцето ми. А сега аз ви предлагам хубава кошничка, пълна догоре с боб, който боб, както и предишния, събрах от моята градина, и най-почтително ви моля да си го ядете със здраве, в очакване на нещо по-вкусно през следващата година, когато лястовиците отново долетят.

[328] Хер Тойфел — господин Дявол (нем.). — Б.пр. ↑

[329] Махни се, сатана! (лат.). — Б.пр. ↑

[330] Юрлюберлю — суматоха, паника (англ.) — дума, въведена във Франция от шотландските наемни войници. ↑

[331] Въплъщенията на глупостта са безконечни (лат.). — Б.пр. ↑

[332] Случаи на истинска глупост (лат.). — Б.пр. ↑

[333] Питагор забранявал да се употребява бобът като храна, твърдейки, че в него, както и в животните, се преселват душите на мъртвите. ↑

[334] … стария философ със златната кълчица… — според преданието едното бедро на Питагор било златно. ↑

[335] Крилцето е вредно, трътката — съмнителна, шийката полезна, ала без кожицата (лат.). — Б.пр. ↑

[336] … една измежду които… смая нашия век… — кралица Маргарита Наварска (1492–1549), видна френска писателка. ↑

[337] Рипарограф — обикновен, прост художник. — Б.пр. ↑

[338] Пирейк — древногръцки художник. ↑

Глава I
Как Пантагрюел пристигна на Звънливия остров и какъв шум дочухме там

Продължавайки нашия път, ние плавахме цели три дни, без да открием нищо ново. На четвъртия ден забелязахме суша и нашият лоцман ни каза, че това е Звънливият остров; в същия миг до слуха ни достигна далечен шум, в който различихме звъна на големи, малки и средни камбани и който ни напомни големите празници в Париж, Тур, Жоржо, Нант и на други места, когато всички камбани бият едновременно. И колкото повече се приближавахме към острова, толкова по-ясно долавяхме шума.

Помислихме си, че това е Додона с нейните хлопки или олимпийският свод Хептафон, или постоянният звън, издаван от Колоса над гробницата на Мемнон в египетска Тива, или най-после ония викове и врява, които в миналото се разнасяли около някакъв гроб на еолийския остров Липара, но и така, и иначе не можахме да си обясним тази загадка.

— Струва ми се — каза Пантагрюел, — че оттук е излетял пчелен рой и че сега, за да го приберат в кошера, хора удрят тигани, котли, тави и корибантските чинели на Кибела, прамайка на всички богове. Ето, слушайте!

Когато приближихме до острова, ние установихме, че към нестихващия звън на камбаните се присъединяваше песента на някакви хора, по всяка вероятност обитателите на това място. Ето защо Пантагрюел предложи, преди да отидем на Звънливия остров, да доплаваме с нашата лодка до една невисока скала и се установим в подножието й, тъй като недалеко от нея съгледахме колиба с градинка.

Посрещна ни дребничък, простоват отшелник на име Копчелъкус, родом от Глатини; той ни даде изчерпателни обяснения относно всички тези камбани и звънежи и много странно ни нагости. Накара ни да гладуваме цели четири дни, защото иначе щели да откажат да ни приемат на Звънливия остров, тъй като там сега започвал постът на четирите годишни времена.

— Нищо не разбирам! — каза Панюрж. — Това по-скоро е време на четирите ветрове. Че с какво друго, ако не с вятър ни храни този пост? Хай да му се не види, нямате ли си друга работа, та само постите? И толкова строго, дявол го взел! Ние можем да минем и без вашите церемонии.

— В моята граматика от Донат — намеси се брат Жан — аз виждам само три времена: минало, настояще и бъдеще; тук четвъртото трябва да е за бакшиш на слугите.

— Това е — забеляза Епистемон — аорист, произлязло от най-съвършеното минало на гърци и латинци и превърнало се в наше мътно и смутно време. Е, какво, слепият е казал: „Ще видим!“

— Време съдбоносно! Така е! — заяви отшелникът. — А който ми противоречи, е еретик и тозчас да бъде хвърлен на кладата.

— Непременно, отче! — съгласи се Панюрж. — Когато съм на море, аз много повече се страхувам да не се намокря или удавя, отколкото да не се прегрея или изгоря. Е, като е речено, ще постим, дявол го взел! Аз толкова много съм постил, че постите изсушиха плътта ми и много се боя бастионите на тялото ми в края на краищата да не вземат да рухнат. А още повече се боя да не ви разсърдя по време на пост — казват, че човек тогава се чувства зле, така са ме уверявали мнозина и аз нямам основание да не им вярвам. Що се отнася до мен, постът никак не ме смущава — че какво по-лесно и по-просто от това да постиш? Грижата ми е друга — да не би да стане нужда да постим и по-нататък, защото в такъв случай непременно трябва да турим нещо настрана. Та, за бога, нека постим, щом сме попаднали на гладните празници — аз от дълги години не съм ги празнувал.

— Ако не може да минем без тези пости — додаде Пантагрюел, — друг изход няма, освен час по-скоро да ги изпостим, та да се отдалечим от тях като от лош път. Само че аз бих искал първо да попрегледам моите книги и да разбера дали морската наука не е по-лоша от сухопътната: не току-така Платон, описвайки глупавия, невежествения и несъвършения, го сравнява с човек, израснал на кораб, а ние бихме го сравнили с човек, израснал в бъчва и гледал само през дупка.

Нашите пости се оказаха страшни и ужасни — първия ден постихме през куп за грош; втория — както дойде; третия — с всички сили и четвъртия — с огън и меч: такава бе волята на феите.

Глава II
Как ситицините[1], обитатели на Звънливия остров, впоследствие се превърнали в птици

Когато нашият пост свърши, отшелникът ни даде писмо, адресирано до някой си метр Едитус[2], жител на Звънливия остров. Панюрж обаче го преименува в Антитус[3] Това бе дребен старец, плешив, румен, червендалест; благодарение на отшелника, който го бе уведомил, че сме изпостили постите, той ни прие с отворени обятия. Нагости ни богато, запозна ни с всички особености на острова и добави, че някога островът бил населен от ситицини, които впоследствие по законите на природата (всичко на този свят подлежи на изменения) се превърнали в птици.

Едва тук аз напълно разбрах онова, което Атей Капитон, Полукс, Марцел, А. Гелий, Атиней, Свида, Амоний[4] и други са писали за ситицини и сицинисти[5], и сега вече не ни се струваше невероятно превращението в птици на Никтимен, Прокне, Итис, Алцион, Антигона, Терей и други. Така също ние почти престанахме да се съмняваме, че децата на Матабрюна се превърнали в лебеди, а хора от тракийския град Пален — в птици, когато се потопили девет пъти подред в Тритонското езеро.

После старецът ни говори само за клетки и птици. Клетките били големи, богати, разкошни и чудесно изработени. Птиците били големи, красиви и съответно приятни, живо напомнящи моите съотечественици; пиели и ядели като хора, ходели по нужда като хора, спели и се съвкупявали като хора, с една дума, още от първия поглед можело да се помисли, че това са хора; и все пак, както ни обясни метр Едитус, те съвсем не били хора и според него не принадлежали нито към миряните, нито към бялото духовенство. Описанието на перата им също ни накара да се позамислим: у едни те били съвсем бели, у други — съвсем черни, у трети — съвсем сиви, у четвърти — наполовина бели, наполовина черни, у пети — съвсем червени, у шести — бяло-сини, така че било приятно да ги гледаш. Мъжките старецът назоваваше: клирици, иноци, свещеници, абати, епископи, кардинали и папа, който бе единствен по рода си. Женските назоваваше: клирички, иночки, свещенички, абатки, епископки, кардиналки и папеси. Но, продължи по-нататък старецът, както между пчелите се срещат търтеи, които нищо не вършат и всичко изяждат и развалят, така от триста години насам на всяка пета луна неизвестно откъде при тези весели птици долитали лъженабожници, които опозорили и замърсили целия остров и които били толкова отвратителни и безобразни, че всички бягали от тях като от чума. И как да не бягат от такива чудовища с извити вратове, с мъхнати лапи, с нокти и корем като у харпии и със задник на стимфалид[6]. Да се изтрепят, е невъзможно: едно убиеш — други двайсет и четири долетят.

Слушайки го, аз бях готов да дам мило за драго, само и само да се зададе отнякъде някой втори Херкулес. На брат Жан не можеше да се разчита — той с такова удивление оглеждаше всичко наоколо, че накрая съвсем онемя.

[1] Ситицин — музикант за погребални церемонии. ↑

[2] Едитус — клисар (лат.). ↑

[3] Антитус — в средните векове нарицателно за учен-педант. ↑

[4] Амоний — гръцки граматик от първите векове на новата ера. ↑

[5] Сицинист — сатир в гръцка драма. ↑

[6] Стимфалид — хищна птица (гр. мит). ↑

Глава III
Защо на Звънливия остров има само един папа

Тогава ние запитахме метр Едитус защо при това множество птици, представени тук във всички техни разновидности, папата е само един. Той ни отговори, че такъв бил предвечният закон и съдбовното предопределение на небесните светила: от клирици се раждат свещеници и иноци, без плътско съвкупление, както у пчелите. От свещеници се раждат епископи, от епископи — миловидни кардинали, а от кардинал, стига само смъртта да не го изпревари, пръква папа; и обикновено папата е само един, както в пчелните кошери има само една царица и в света — само едно слънце.

Когато папата, не дай боже, се спомине, от породата на кардиналите се ражда друг, който го замества, но повтарям, без плътско съвкупление. Така че от тази порода има само едно-единствено лице с непрекъсната приемственост — точно както у арабския феникс. Вярно е, преди около две хиляди седемстотин и шест луни се родили едновременно двама папи, но това било беда, най-голямата от всички, каквито някога са сполетявали този остров. Защото, продължи Едитус, в този период птиците едни други се скубели и се изподрали така, че островът се оказал застрашен да остане без обитатели.

Някои от птиците се присъединили към единия от папите и го поддържали, други — към другия и го защитавали; трети мълчали като риби и никога вече не запели, а и камбаните им, над които тъкмо тогава била наложена възбрана, нито веднъж не звъннали. В това метежно време те повикали на помощ императори, крале, херцози, маркизи, графове, барони, а така също и представители на всички общини на материка и този разкол и тези размирици приключили само след смъртта на единия от папите, когато множествеността отново била сведена до единствеността.

После запитахме стареца какво кара тези птици да пеят безспир.

Едитус ни отговори, че това са звънците, висящи над клетките им. И продължи:

— Искате ли — запита той — да накарам сега да запеят онези иноци, които виждате ей там — начучулени като диви чучулиги с чували за филтриране на червено винце?

— Искаме! Как да не искаме! — отвърнахме ние. Тогава той удари камбанката шест пъти подред и иноците мигом долетяха и запяха.

— Ами ако аз ударя тази камбанка, ще запеят ли онези птици, чиито пера са с цвят на пушена херинга[1]?

— Разбира се! — отвърна Едитус.

Панюрж залюля камбанката и пушените птици веднага долетяха и запяха в хор, но гласовете им бяха хрипливи и неприятни. Едитус ни каза също, че те се хранят само с риба като чаплите и морските гарвани и че това е петата разновидност новоизлюпени лъженабожници. Каза още, че според сведения, получени от Робер Валбренг, който се отбил при тях на връщане от Африка, тук скоро щяла да долети и шеста разновидност — така наречените капуцини, по-намусени, по-мършави и по-непоносими от всяка друга разновидност на острова.

— Африка — забеляза Пантагрюел — по стар обичай ражда на бял свят все нови и нови чудатости.

[1] … птици, чиито пера са с цвят на пушена херинга? — тоест монаси-францисканци. ↑

Глава IV
Защо всички птици на Звънливия остров са прелетни

— Вие, продължи Пантагрюел, като се обърна към стареца — ни обяснихте, че папата се ражда от кардинал, кардиналите — от епископи, епископите — от свещеници и свещениците — от клирици. А сега бих искал да узная откъде се вземат у вас клириците.

— Всички те без изключение са прелетни птици — отвърна Едитус — и идват тук от далечния свят: едни — от много голямата страна, наречена Денбезхляб, други — от друга страна, по на запад, наречена Ниесмепрекаленомного. Оттам всяка година долитат при нас клирици на орляци, изоставяйки бащи, майки, приятели и роднини. Обичаят там е такъв: когато в някой знатен дом се народят повечко деца, било от женски или от мъжки пол, то ако всяко дете получи своя дял от наследството, както разумът диктува, природата налага и господ-бог повелява, домът ще бъде разорен. Затова родителите им ги хващат за ръчица и ги довеждат на нашия остров, даже и, когато са жители на остров Босар.

— Става дума за остров Бушар, който е близо до Шинон, нали? — запита Панюрж.

— Не, за Босар, от думата „босю“, което ще рече гърбав — обясни Едитус. — Обикновено децата им са гърбави, кривогледи, куци, едноръки, подагреници, уродливи и сакати, с една дума — безполезно бреме на земята.

— Този обичай — забеляза Пантагрюел — е напълно противоположен на съблюдаваните в онова време правила за посвещаване на девиците във весталки; Лабеон Антистий свидетелства, че тези правила запрещавали да бъде въведена в такъв сан девица с какъвто и да било душевен порок, с каквото и да било увреждане на сетивата или с какъвто и да бил физически недъг, даже съвсем незначителен и незабележим.

— Аз се чудя — продължи Едитус — как тези тамошни майки още ги носят девет месеца в утробата си; ами че те в домовете си не могат да ги понасят и търпят повече от девет години, и даже не толкова, а само седем, после им нахлузят някаква риза, оскубят им със заклинания и молитви не зная колко косми от темето (точно както египтяните ръкополагали жреци на Изида, като им надявали ленена риза и ги подстригвали) и открито, явно, публично, по пътя на питагорейската метемпсихоза, без рани и без каквито и да било увреждания, ги превръщат в ето такива птици. Едно само, приятели мои, не разбирам и не зная дали е за добро, или за зло: защо самките, били те свещенички, иночки, или папеси, вместо приятни за слуха хвалебствия и благодарствени песнопения, каквито според Зороастър следва да се пеят в чест на Ормузд, запяват мрачни, богохулни химни, подходящи за демона Ариманиан, и защо млади и стари непрестанно отправят проклятия към родителите и приятелите си, които са ги превърнали в птици?

Болшинството от тях долитат при нас от страната Денбезхляб, която няма край: когато асафиямите, тоест обитателите на тази земя, са застрашени от лошия съветник, какъвто е гладът, било от недостиг на храна, било от неумение и нежелание да вършат нещо, да упражняват някакъв почтен занаят или изкуство, с вяра и правда да служат на честните хора; когато не им потръгне в любовта, когато след неуспехи в начинанията си изпаднат в отчаяние, когато вършат престъпления и искат да избягнат позорното наказание, тогава всички те идват тук като кукувици в чуждо гнездо. Идват сухи като свраки и дорде се обърнеш, стават тлъсти като мармоти. Тук те са в пълна безопасност, далече от всякакъв риск и безпокойство.

— Но — запита Пантагрюел — тези хубави птици не се ли завръщат после там, дето са били излюпени?

— Току-речи не — отвърна Едитус. — Е, в миналото някои и други си отидоха, но късно и без всякакво желание. След последните слънчеви затъмнения[1] обаче, а, чини ми се, и под влияние на небесните светила, изхвръкна наведнъж цяло ято. Това нас съвсем не ни натъжава — напротив, сега за останалите има повече храна. И преди да отлетят, всички оставиха перушината си из копривите и трънаците.

И наистина, ние намерихме няколко пера, а когато ги търсехме, съвсем случайно открихме гърне с рози.

[1] След последните слънчеви затъмнения… — тоест след началото на Реформацията. ↑

Глава V
Защо лакомите птици на Звънливия остров никога не пеят

Едитус още не бе изрекъл тези думи, когато около нас накацаха двайсет и пет, че даже и трийсетина птици с пера, каквито дотогава не бяхме виждали на острова. Тези пера променяха цвета си от час на час като хамелеонова кожа или като листата на цветята триполия и тевкрион. И всички имаха под лявото си крило знак във вид на два диаметъра, разделящи кръг, или пък на две линии — перпендикулярна към водоравна. Знаците имаха приблизително една и съща форма, но бяха различно оцветени: у едни — бели, у други — зелени, у трети — червени, у четвърти — виолетови, у пети — сини.

— Какви са тези птици и как им казват тъдява? — запита Панюрж.

— Това са метиси — отвърна Едитус; — ние ги наричаме лапачи; у вас те имат голям брой богати поддръжници.

— Моля ви — рекох аз, — накарайте ги да ни попеят, та да им чуем гласовете.

— Те никога не пеят — отвърна старецът, — затова пък всеки от тях яде за двама!

— А къде са самките? — запитах аз.

— Те нямат самки — отвърна той.

— Как? — намеси се Панюрж. — Да не би да са крастави и проядени от срамната болест?

— Проядени са, и то тъкмо от нея; и не за друго, а защото от време на време влизат в общение с флота — отвърна старецът.

После ни обясни защо бяха накацали около нас.

— Долетяха тук — каза той, — за да видят дали няма да открият между вас представители на друга една, подвизаваща се като че ли някъде из вашия край великолепна порода гот, ужасни хищни птици, които не се плашат от примамки, нито признават соколската ръкавица. Някои от тях носят на краката си много красиви и скъпи каишки с надпис: „Който ни погледне с лоши помисли, тозчас ще бъде наказан“. Други носят на гърдите си знака на победата над злия дух, трети си окачват агнешка кожа.

— Метр Едитус — обади се Панюрж, — такава порода сигурно съществува, но ние още не сме я срещали.

— Стига сме бъбрили — прекъсна го Едитус, — сега е време да пием!

— И да похапнем — додаде Панюрж.

— То се знае, дето се пие, там се и похапва — отвърна Едитус. — Няма нищо по-скъпо и по-драгоценно от времето, затуй нека го употребим за добри дела.

Най-напред той пожела да ни отведе в превъзходните Кардинцови бани и когато излизаме оттам, да накара алиптите да ни намажат с благоуханни масла. Но Пантагрюел възрази, че и без това ще пие и яде както се полага. Тогава старецът ни въведе в просторна и много уютна трапезария и каза:

— Отшелникът Копчелъкус ви застави да постите четири дни подред, а тук вие, напротив, четири дни подред ще ядете и пиете, без да спрете.

— А няма ли и да поспим? — запита Панюрж.

— Комуто както е угодно — отвърна Едитус, — по нас казват: отспиш си — подмладиш се.

Велики боже, какъв пир ни устрои тази добра душа!

Глава VI
С какво се хранят птиците на Звънливия остров

Пантагрюел беше унил и изглеждаше недоволен от този четиридневен арест, който Едитус ни наложи. Това не остана незабелязано за самия Едитус и той каза:

— Господарю, вие знаете, че седем дни преди и след зимното слънцестоене в морето няма бури. То е, защото стихиите са благосклонни към алкионите, тоест птиците, посветени на Тетида и които в това време снасят и мътят яйцата си близо до брега. Тук морето си отмъщава за това дълго спокойствие и когато при нас дойдат пътешественици, то бушува четири дни наред. А нам се чини, че беснее, за да ви накара по необходимост да останете тук и четири дни да се угощавате с доходите от камбанния звън. Но, моля, не мислете, че си губите времето напразно. Така или иначе, вие трябва да останете, ако не искате да влизате в разправии с Юнона, Нептун, Дорида[1], Еол и с всички други богове на вятъра. А сега имате само една грижа — да ядете и пиете колкото душа ви иска.

Похапнал както се полага, брат Жан се обърна към Едитус с тези думи:

— Тук, на острова — каза той, — не виждам друго освен клетки и птици. А птиците не обработват земята. Те знаят само да подскачат, да цвърчат и да пеят. Откъде се е взел у вас този рог на изобилието, откъде са тези блага и тези редки лакомства?

— От целия свят — отвърна Едитус, — с изключение на няколко области в царството на Аквилон[2], дето от няколко години насам вилнее Камаринското блато.

— Ако разбирам нещо, здраве му кажи! — подхвърли брат Жан.

Ще се разкайват някой ден, там-тарам,

ще се разкайват някой ден, добре си знам.

Да пием, приятели!

— А вие самият откъде сте? — запита Едитус.

— От Турен — отвърна Панюрж.

— Е — продължи Едитус, — не ви е мътила зла сврака, щом сте от благословения Турен. От Турен тук ежегодно доставят какво ли не; даже тамошни хора, отбили се пътем при нас, ни разправиха, че при всичките си доходи сега туренският херцог няма с какво да се пооблажи, и то само поради прекомерната щедрост на предшествениците му, които тъпчеха високопреосвещените наши птици с фазани, яребици, угоени ярки, токачки, тлъсти лудьонски петли и всякакъв вид дивеч. Да пием, приятели мои! Виждате ли ония птици, накацали ей там? Забележете колко са охранени и едри, и то само благодарение на пожертвованията, които ни изпраща Турен — и затова те така сладко пеят за неговите обитатели. Никога славей няма да запее така, както те, когато видят двата златни жезъла…

— А, разбирам, в празника на жезъла — прекъсна го брат Жан.

— … или когато звъннат големите камбани, които висят над техните клетки. Да пием, приятели! Днес е приятно да се пие; както впрочем и всеки божи ден. Да пием! Пия за вас от все сърце и бъдете добре дошли! Не се страхувайте, че виното и храната ще се свършат. Даже и когато небето стане бронзово, а земята — желязна, запаси ще имаме за още седем-осем години повече, отколкото продължи гладът в Египет. А сега, приятели, да пием в мир и съгласие!

— Вие трябва да сте големи дяволи — възкликна Панюрж, — щом си живеете така хубаво на този свят!

— На онзи ще си живеем още по-хубаво — отвърна Едитус. — Поне Елисейските полета няма да ни липсват, бъдете уверен в това! Да пием, приятели. Пия за вас!

— Сигурно — рекох аз — по внушение на божествения и съвършения дух вашите първи ситицини са изобретили средство да си набавяте всичко, към което хората естествено се стремят и което е дадено на малцина или, по-точно казано, на никого. Ето какво ще рече да има рай не само на онзи, но и на този свят.

О хора честити, о полубогове!

Съдба такваз желая от сърце!

[1] Стр. Дорида — морска богиня, дъщеря на Океан (гр. мит.). ↑

[2] Аквилон — северна област, отгдето идва вятърът аквилон. ↑

Глава VII
Как Панюрж разказва на метр Едитус баснята за жребеца и магарето

След като пихме и ядохме до насита, Едитус ни отведе в добре подредена стая, окичена с ковьори и, току-речи, цялата позлатена. Тук той накара да ни донесат мироболан, варен зелен джинджифил, колкото може повече червено вино и още някакво друго вино, тънко и ароматно, и ни посъветва да приемем тези противоотрови като летейска вода, та да забравим умората и несгодите, свързани с морското пътуване; освен това нареди да отнесат достатъчно количество съестни припаси и на нашите кораби, които вече влизаха в пристанището. Но през нощта камбанният звън не ни позволи да затворим очи. Към полунощ Едитус ни накара да станем и да пием; той пръв вдигна чашата и каза:

— Вие, хора от другия свят, казвате, че невежеството е майка на всички злини, и това е така; но невежеството все още е дълбоко вкоренено в душите ви, вие живеете в него, с него, чрез него. Ето защо върху вас всеки божи ден се сипят злини. Вие вечно се оплаквате, вечно се окайвате и никога не сте доволни. Аз се убеждавам в това сега: невежеството ви приковава в леглото, както някога богът на войната приковал Вулкан, и вие не разбирате, че е ваш дълг да пестите съня си, но не и благата на този славен остров. За това време вие би трябвало да сте си хапнали досега не по-малко от три пъти, а за да изядете припасите на Звънливия остров, повярвайте ми, трябва да ставате по-раничко; ядете ли ги без сметка, те се умножават, пестите ли ги — намаляват. Косете ливадата навреме и тревата ще израсне и по-гъста, и по-питателна, а изоставите ли я, след няколко години тя ще потъне в бурени. Да пием, приятели, да пием всички наведнъж! Даже най-мършавите птици пеят сега за нас — благоволете да пием за тяхно здраве. Да пием веднъж, дваж, триж и така до девет пъти: non zelus, sed charitas![334]

На разсъмване той отново ни събуди, за да ни гощава с комати хляб, натопени в манастирска чорба. Това продължи през целия ден и ние вече не знаехме обядваме или вечеряме, или пък закусваме. Трябваше да се раздвижим след толкова ядене, та излязохме да се поразходим из острова и да послушаме веселите песни на тези блажени птици. Вечерта Панюрж каза на Едитус:

— Господарю, ако желаете, ще ви разкажа забавна история, случила се в Шателро преди двайсет и три луни.

Едно априлско утро конярят на някакъв дворянин разхождал сред угарите бойните му коне. Там той срещнал весела пастирка, която

под сянката на храсталака спряла,

тя своите вакли агнета пасяла,

а така също магаре и коза. Казали си двамцата това-онова и накрая той я убедил да седне зад него на коня, да отидат в конюшнята му и там да се повеселят по селски. Докато те си приказвали така, конят се приближил до магарето и му пошепнал на ухото (трябва да ви припомня, че цялата тази година животните говорели помежду си):

— Бедно, злочесто магаре, аз те съжалявам и ти съчувствам. Ти от сутрин до вечер се трудиш без отдих, което отгатвам по хлътналите ти хълбоци. И така трябва да бъде, щом бог те е създал, за да служиш на човека. Славно магаре си ти! Но като гледам как лошо те чистят, решат, чулят и хранят, това, право да ти кажа, ми се струва жестоко и несправедливо. Ти си цялото разрошено като таралеж, изпоцапано като пате, проскубано като стара капа и се храниш само с едни камъши, бодили и тръни. Затуй, хрисимо магаренце, последвай ме със ситната си стъпка и погледай как се държат с нас, които природата е създала за войната, и как ни хранят. Аз съм сигурен, че ще ми завидиш.

— Разбира се, господин кон — отвърнало магарето, — ще дойда с голямо удоволствие.

— За теб, магаре, аз съм не господин кон, а господин жребец — поправил го жребецът.

— Прощавайте, господин жребец — отвърнало магарето. — Ние, селяци и пейзани, сме си прости, неуки и не умеем да говорим правилно. Но тъй като ми оказвате такова внимание и такава чест, аз ще ви последвам, само че по-отдалечко, защото се боя от удари — кожата ми и така е попукана от рани.

Щом пастирката възседнала коня, магарето, предвкусвайки богато угощение, тръгнало след тях. Когато наближили селото, конярят забелязал магарето и заповядал на помощниците си да го боднат с вилата и да го натупат с тоягата.

Чувайки тези думи, магарето се предоставило на бога Нептун и хукнало колкото му държат краката, като си казвало: „Право думаше конят, не приляга на мен, просто и глупаво магаре, да се вреждам в свитата на велможи; природата ме е създала само за да служа на сиромасите. Езоп хубаво ме е предупредил в една от басните си. Аз наистина се самозабравих. Сега спасението е едно — да тичам чевръстичко, докато «морковите още не са се сварили».“ И тук нашето магаренце заситнило, заскачало, заритало, запръцкало и полетяло като стрела из широкото поле.

Виждайки да напъждат магаренцето й, пастирката казала на коняря, че то е нейно, и помолила да не го обиждат, иначе, рекла, тозчас ще си тръгна обратно. Тогава конярят си казал, че е по-добре цяла неделя да не дават овес на конете, но да нахранят магарето богато. Ала лошото било там, че магарето не искало да се върне. „Тпру, тпру, магаре, тпру!“ — викали слугите напразно. „Няма да се върна — казвало магарето, — страхувам се!“ И колкото по-гальовно го приканвали, толкова по-упорито то ритало и се дърпало. И това кой знае колко още щяло да продължи, ако най-после пастирката не се намесила и не посъветвала момчетата да помахат на магарето с решето и да го повикат, което било сторено. Магарето мигом обърнало глава и казало: „Овес да поядем, ще се притечем, но вила не щем!“ И магарето се върнало и си запяло от сърце, а вие знаете колко приятни за слуха са гласът и песните на тези аркадски животни.

Слугите веднага го откарали в обора, близо до бойния кон, изтрили го, избърсали го, вчесали го, постлали му чиста плява чак до корема, напълнили ясли със сено, други — с овес и когато започнали да пресяват овеса, магарето изправило уши, давайки с този знак да се разбере, че то и така ще си го изяде до шушка и че не заслужава чак такава чест.

Яли що яли и накрая конят се обърнал към магарето с тези думи:

— Е, бедно магаре, как си? Добре ли се грижат за теб? А ти даже не искаше да се върнеш! Какво ще речеш на това?

— Кълна се, господин жребец, в самите смокини, които моят праотец изяде, та от смях умори Филемона, у вас аз наистина блаженствам — отвърнало магарето, — но това не е всичко. Че тук аз не виждам вие, господа конете, да си магарувате!

— За какво магаруване говориш, магаре? — ядосал се конят. — Да не би ти, дяволско изчадие, да ме вземаш за магаре?

— Ах, ах! — сепнал се оселът. — Тъпоглав съм си аз и не разбирам придворния език на конете. Но питам ви аз: не жребцувате ли си тук вие, господа жребците?

— По-тихо, магаре! — казал конят. — Ако момчетата те чуят, такъв мариз ще ти теглят, че няма и да помислиш да магаруваш. Ние не смеем, дето се вика, да се изпикаем от страх да не ни бият… Колкото до всичко останало, щастливи сме си като царе.

— Кълна се в самара, който нося — рекло магарето, — но аз не съм съгласен с теб и не ти ща ни плявата, ни сеното, ни овеса. Да живеят трънаците из полята, дето можем да си магаруваме колкото искаме. Яж малко и във всяко време си магарувай — ето моя девиз, ето нашето сено и нашата кърма. О господин жребец, приятелю мой, да можеше да ни видиш само по сборовете как си магаруваме на воля, когато разискваме нашите си провинциални въпроси, докато стопанките ни продават гъските и пилетата си!

След тези думи те се разделили. Това е всичко.

Тук Панюрж млъкна и повече не пророни дума. Пантагрюел му подхвърли, че е редно да завърши разказа. Едитус обаче възрази:

— На досетливия много приказки не му трябват. Аз добре разбирам за какво намеквате с тази басня за магарето и коня, но се срамувате да си го кажете направичко. Само че тук няма кьораво за вас, хубаво да знаете, и повече по това нито дума.

— Как да няма — настоя Панюрж, — ами че само преди малко аз видях абатка с бяла перушина; да свалиш такава, къде-къде е по-приятно, отколкото да я водиш за ръчица. Другите ми се сториха по какви да е, но тази ми се видя важна птица. Искам да кажа, приятна, красива и си струва човек веднъж-дваж да съгреши с нея. Да прощава господ, но аз не мисля нищо лошо: лошото, което мисля, дано ми се случи ей сега!

[334] Не ревност, а милосърдие! (лат.). — Б.пр. ↑

Глава VIII
Как след триста мъки ние най-после видяхме папата

Третият ден, така както двата предидущи, мина за нас във веселие и нескончаеми пиршества. Този именно ден Панюрж пожела да види папата, но Едитус каза, че папата не особено лесно се съгласява да го видят.

— Как? — възпротиви се Панюрж. — Да не би да носи Плутонов шлем на главата, Гигесов пръстен на ръцете или хамелеон на гърдите, та може да бъде невидим?

— Не — отвърна Едитус, — но той по природа е малко затворен и труден за лицезрение. Ала аз ще се постарая да направя така, че да го видите, ако това въобще е възможно.

След тези думи той излезе, а ние продължихме да си похапваме. Не минаха и петнайсетина минути, Едитус се върна и ни каза, че може да видим папата; и ни поведе крадешком и мълчешком право към клетката, дето беше клекнал не друг, а самият папа, заобиколен от двама малки кардинали и от шестима големи и тлъсти епископи. Панюрж внимателно се вгледа във външността, движенията и осанката му и накрая извика:

— Не е лесна и неговата! Начучулен като същински папуняк!

— За бога, говорете по-тихо — помоли го Едитус, — той има уши, както мъдро е забелязал Михаил Матисконски.

— Но си има и чучула — настоя Панюрж.

— Ако той ви чуе да богохулствате така, вие сте изгубени, добри ми хора. Виждате ли там, в клетката му, басейн? От този басейн върху вас ще се изсипят светкавици, мълнии, трясъци, вихри, бури и дяволи, които в миг ще ви запратят на сто фута под земята.

— По-добре е да си ядем и пием на нея — забеляза брат Жан.

Панюрж продължаваше да разглежда с неотслабващо внимание папата и обкръжаващите го, но ето че в клетката неочаквано съгледа кукумявка и извика:

— Боже неботворче, какво търсихме, а на какво налетяхме. Тук на път и под път ни дебнат дяволии, измами и мошеничества. Вижте тази кукумявка! Господи, свършено е с нас!

— За бога, по-тихо! — пошепна Едитус. — Това не е обикновена кукумявка, а самец, сиреч достопочтеният отец ковчежник.

— Моля — каза Пантагрюел, — накарайте папата да ни изпее нещо, та да се порадваме на гласа му.

— Той пее само в определени часове и яде само в определени часове — отвърна Едитус.

— Аз пък, обратно — обади се Панюрж, — ям и пия по всяко време и в потвърждение на това предлагам да пием!

— Така ми харесвате — каза Едитус, — сега говорите разумно. Ако разсъждавате по този начин, никога няма да станете еретик. И тъй, да пием!

Когато тръгнахме да пием, пътем забелязахме стар, зеленоглав епископ, който хъркаше на сянка, заобиколен от три весели птици — трима онокроталии[1], тоест викарии. Близо до него седеше красива абатка, която пееше така сладко, че ние неволно пожелахме всички наши органи да се превърнат на уши, за да не изпуснем ни звук от нейната песен и нищо друго да не отвлича вниманието ни, а само да я слушаме в захлас.

— Тази хубава абатица — обади се Панюрж — ще се скъса да пее, а дебелият епископ хърка ли, хърка и не ще да знае. Сега ще запее и той, дявол го взел!

И Панюрж удари камбанката, която висеше над клетката. Но колкото по-силно той удряше камбанката, толкова по-сладко си хъркаше епископът.

— А, стар глупако — разсърди се Панюрж, — и все пак ще те накарам да запееш!

И той грабна голям камък и се накани да го запрати право в короната му, но Едитус го възпря.

— Добри човече — захвана той високо, — бий, удряй, убивай и умъртвявай всички крале и господари на света, от засада, с отрова или иначе — твоя воля, изгони, ако щеш, и ангелите от небесата — всички тези грехове папата ще ти ги прости. Но не посягай на свещените птици, ако ти са мили животът, благосъстоянието и спокойствието, както твоите, така и на приятелите ти, живи и мъртви, че и на потомството им. Погледни този басейн!

— Щом е тъй, по-добре е да си ядем и пием — заключи Панюрж.

— Право дума господин Антитус — добави брат Жан. — Когато човек гледа тези дяволски птици, без да ще, изрича богопротивни думи, а когато си хапва и пие, слави бога. И тъй, да пием! О! Да пием!

На третия ден, след като пихме както се полага (в което вие не се и съмнявате), Едитус се прости с нас. Ние му подарихме хубаво першко ножче и на този подарък той се зарадва повече, отколкото Артаксеркс на чашата студена вода, която му поднесъл някакъв селянин. Едитус вежливо ни поблагодари, изпрати на корабите ни най-различни пресни хранителни запаси, пожела ни щастлив път, благополучно завръщане, успех във всички наши начинания и ни накара да обещаем и се закълнем в Юпитер, че на връщане ще се отбием при него. Накрая ни каза:

— Приятели мои, вие ще видите, че на този свят нечестивците са къде-къде повече от почтените хора, помнете ми думите!

[1] Онокроталии — пеликани. ↑

Глава IX
Как се установихме на Острова на железните изделия

Заредили надлежно стомасите си и радвайки се на попътен вятър, ние издигнахме задната мачта и за по-малко от два дни пристигнахме на Острова на железните изделия, пустинен и необитаем. На него видяхме много дървета, с увиснали по тях безчет малки мотики, кирки, копачки, сърпове, коси, лопати, мистрии, брадви, косери, триони, тесли, резачки, ножици, клещи, отвертки и свредели.

На други висяха малки кинжали, шпаги, мечове, ножчета, шила, саби, пики, щикове, ятагани, къси, островръхи мечове, пили и ножове.

Който желаеше да получи някои от тези инструменти, достатъчно бе да друсне дървото и те падаха на земята като сливи; и нещо повече: под дърветата растеше трева, наричана ножници — и падащите инструменти сами влизаха в тях. Но ние трябваше хубаво да си отваряме очите, за да не ни паднат на главата, краката или на други части от тялото. Защото те падаха с острието напред (за да влязат в ножниците) и имаше опасност да ни наранят тежко. Под други, непознати на мен дървета аз видях особен вид трева, израснала във вид на пики, копия, дълги копия, алебарди, сърповидни ножове, ушати копия, метални копия, вили, които достигаха до самите клони на дърветата и там намираха подходящи за себе си наконечници и остриета. Дърветата, като по-стари, отрано ги подготвяха, знаейки, че те ще се появят и ще израстат, както вие подготвяте дрешки за своите деца, знаейки, че скоро ще излязат от пелени. Освен това, за да не оспорвате занапред мнението на Платон, Анаксагор и Демокрит (а те да не са какви да е философи!), ще ви кажа, че тези дървета приличаха на земни животни, и не само в този смисъл, че имаха кожа, подкожна мазнина, мускули, вени, артерии, сухожилия, нерви, хрущяли, жлези, кости, мозък, костен мозък, матка и артикулации което впрочем е доказано от Теофраст, а и защото имаха глава, но само че долу, тоест ствол, коси, но под земята, тоест корени, и крака, макар и горе, тоест клони: това е като да играе дете на крушево дръвче.

И както вие, подагреници, по болките в краката и раменете предугаждате дъжд, вятър, застудяване и въобще всяка промяна на времето, така и дърветата със своите корени, стъбла, смола и сърцевина усещат какво дръвце расте под тях и подготвят подходящи за случая наконечници и остриета. Вярно е, всеки на този свят освен бог понякога греши. Изключение не прави даже и природата, когато създава уроди и чудовища. Така и при тези дървета аз забелязах грешки: достигайки клоните на тези железоплодни дървета, една висока полупика срещна метла вместо наконечник. Е, и какво, добра ще е тя за чистене на комини. Едно от копиетата вместо на наконечник се натъкна на щипци — нищо, и така ще мине: ще има с какво да събарят гъсениците в градините. Ръкохватката на някаква алебарда срещна острие на коса и заприлича на хермафродит — и това не е беда: косачът и на нея ще се радва! Какво не прави бог — и все за добро!

Когато се прибирахме на корабите, видях зад някакви храсти някакви хора нещо да правят и някак особено усърдно да точат някакви сечива, с които кой знае откъде и как се бяха снабдили.

Глава X
Как Пантагрюел пристигна на Острова на измамите

Напуснахме Острова на железните изделия и на следващия ден се озовахме на Острова на измамите, точно копие на Фонтенбло, защото и тук земята е толкова мършава, че костите й (тоест скалите) се виждат през кожата; почвата е песъчлива, безплодна, нездрава и неприятна. Лоцманът ни посочи две невисоки кубически скали с осем равни страни, чиято белота ни накара да помислим, че са от алабастър или че са покрити със сняг; лоцманът обаче ни увери, че са направени от кокалчета за игра. Той ни каза, че вътре в тези скали се намира шестетажната сграда на двайсет дяволски хазартни игри, от които у нас така много се боят: най-големия чифт нарече Дюшеш, а най-малкия — Епек. Средните чифтове ги назова както следва: Дюбеш, Дьоржар, Дубара и Дюсе. Колкото до другите, нарече ги така: Шест и Пет, Шест и Четири, Шест и Три, Шест и Две, Шест и Едно, Пет и Четири, Пет и Три и така нататък. Тогава се досетих, че малцина играчи на този свят хвърлят зара, без да се позовават на дяволите. Още нехвърлили двата зара на масата, и вече в молитвен екстаз шепнат: „Дюшеш, приятелю мой, при мен, при мен!“ — това е обръщение към големия дявол; „Два епека, миличък!“ — това е към малкия. „Четири — и — два, при мен, дечица!“ — и така те приканват всички дяволи, произнасяйки имената и прозвищата им. И не само ги приканват, ами се наричат техни приятели и побратими. Вярно е, дяволите не всякога идват на минутата, в която ги повикат. Но как да им се сърди човек за това? Отишли са на друг адрес, дето хората предварително са запазили реда си. Затуй не бива да казваме, че дяволите нямат ни очи, ни уши. Имат, ви казвам, имат, и то какви!

После лоцманът ни разправи, че около тези четвъртити скали, пък и на самите тях, ставали повече крушения и загивали повече хора и ценни имущества, отколкото на всички Сирти, Харибди, Сирени, Сцили, Строфади, взети заедно, и във всички морски бездни. Аз от все сърце му повярвах, особено като си спомних, че някога египетските мъдреци условно са обозначавали Нептун с йероглифа куб, Аполон — с асо, Диана — с двойка, Минерва — със седмица, и т.н.

Каза ни още, че там се намира божествената и на малцина известна чаша с кръвта на свети Граал. Панюрж толкова от сърце се примоли на местните синдици да ни я покажат, че те в края на краищата се съгласиха и ни я показаха, но с триж повече церемонии и тържественост, отколкото когато във Флоренция показват Юстиниановите Пандекти или в Рим — кърпата на Вероника. Аз никога не съм виждал толкова покрови, толкова светилници, факли, реликви и икони. Накрая ни показаха нещо, което напомняше муцунката на печен заек. Друга забележителност не си спомням да имаше, като изключим Веселата мутра, жена на Лошата игра, както и черупки от някога снесените и мътените от Леда две яйца, от които се излюпили Кастор и Полукс, братя на хубавата Елена. Парченце от тези черупки местните управители ни дадоха срещу малко хляб. На тръгване купихме от островитяните сума ти шапки и бонета, но аз се съмнявам, че ще спечелим нещо, когато ги продадем. Впрочем ония, които ги купят от нас, ще загубят още повече.

Глава XI
Как минахме край острова, обитаван ОТ Хищника, ерцхерцог НА Пухкавите котараци[1]

Продължавайки нашия път, ние минахме край Острова на осъдените, пустинен като предидущия; минахме и край Острова на изпитанията, където Пантагрюел не поиска да слезе. И много хубаво направи човекът, защото ние всички бяхме пленени и фактически арестувани по заповед на Хищника, ерцхерцог на Пухкавите котараци, само защото някой от нас се бе опитал да натупа в Прокуратурата някакъв съдебен следовател.

Пухкавите котараци са животни страшни и ужасни: хранят се с малки деца и ги ядат на мрамор. Представяте ли си, пияници, колко сплескани трябва да са носовете им? Козината им расте не както дал господ, искам да кажа, не навън, а навътре — под кожата. И всички до един носят като символ или, ако щете, като девиз отворена чанта, само че всеки я носи посвоему: едни я премятат около врата си като шал, у други виси на задника, у трети — на тумбака, у четвърти — на бедрото и всеки си има скрито основание за това. Ноктите им са толкова дълги, здрави и остри, че веднъж докопат ли нещо, никаква сила не може да го изтръгне от тях. Някои носят на главата си бонета с четири шева или с копчелъци, други — бонета с обърнати краища, трети — бонета с форма на конус, четвърти — нещо като саван.

Когато ни набутаха в бърлогата си, някакъв просяк, на когото бяхме дали половин тестон, ни каза:

— Добри хора, дано бог ви помогне благополучно да се измъкнете оттук. Вгледайте се по-добре в лицата на тези могъщи блюстители на Хищниковото правосъдие. И запомнете какво ще ви кажа: ако преживеете още шест Олимпиади плюс два кучешки живота, ще видите, че Пухкавите котараци неусетно ще завладеят цяла Европа и ще станат господари на всички нейни ценности и богатства, ако, разбира се, тези несправедливо присвоени от тях блага не се стопят в ръцете на наследниците им. Тъй да знаете от мен, честния сиромах. Те разполагат вече със секстесенция, с помощта на която всичко обсебват, всичко поглъщат, всичко оскверняват. Те горят, трошат, обезглавяват, умъртвяват, затварят, разоряват и унищожават безразборно всичко — добро и зло. Порокът за тях е добродетел, злобата — доброта, измяната — вярност, кражбата — щедрост; грабежът е техен девиз, одобряван от всички с изключение на еретиците; и всичко това те вършат със съзнание за собствено величие и непогрешимост.

В потвърждение на дотук казаното, моля ви да обърнете внимание на техните ясли и ще видите, че те са разположени под коритата[2]. Припомнете си това някой ден. И ако за нещастие над света се изсипят войни, глад, чума, урагани, земетръси, пожари и прочие злочестини, не ги обяснявайте с неблагоприятни срещи на небесните светила, със злоупотреби в римския двор, с тиранията на земни царе и князе, с лукавството на лицемери, еретици, лъжепророци, с коварството на лихвари и фалшификатори на монети, нито с наглостта на невежествени лекари, знахари и аптекари или пък с безсрамието на неверни жени, отровителки и детеубийци. Не — отдайте всичко това на чудовищната, неописуемата, неимоверната и безмерната злоба, която ден и нощ се кове и подхранва в свърталището на Пухкавите котараци. Светът знае за нея толкова малко, колкото за еврейската кабала. И ето защо не я бичува, не я преследва, нито я наказва, както разумът повелява. Но ако един ден тя стане очевидна и несъмнена, не ще се намери такъв красноречив оратор, който със своето изкуство да възпре народа, не ще се намери достатъчно суров, драконовски закон, който да го стресне и разколебае, нито ще се намери управител, достатъчно могъщ, за да му попречи с властта си да ги изгори безжалостно живи в бърлогата им. Родните им деца, Пухкавите котараци, както и всички техни родственици, се боят и отвращават от тях. Ето защо както Анибал бе заставен от баща си Хамилкар да се закълне и тържествено да обещае, че ще преследва римляните, докле е жив, така и аз получих от покойния си баща завет да не мръдна оттук, докато върху Пухкавите котараци не се изсипе от небето мълния и не ги изпепели като втори титани, като богохулници и богоборци. Защото, наистина ви казвам, хорските сърца са закоравели дотолкова, че светът не се и замисля за злото, което го е сполетяло, сполетява или ще го сполети, и не го чувства, нито го предугажда или пък, ако го чувства, не смее, не иска, нито може да го изкорени.

— Виж ти каква била работата! — рече Панюрж. — А, не! Щом е тъй, за нищо на света не отивам там! Да се връщаме! За бога, да се връщаме!

От този скитник бях по-удивен

от мълния, гърмяща в зимен ден.

Когато се върнахме назад, намерихме вратата заключена и тогава ни казаха, че да се влезе тук, е лесно както в Аверн, но да се излезе, е трудно и че без пропуск и разрешение няма да ни пуснат поради простата причина, че от панаир човек не си отивал като от пазар, а и нозете ни били прашни.

Най-лошото се случи обаче, когато попаднахме в Следствената зала, тъй като, за да получим разрешение и пропуск, трябваше да се явим пред най-отвратителното чудовище от всички, описани до ден-днешен. Казваха му Хищника. Не бих могъл да го сравня с нищо друго освен с Химерата, със Сфинкса или с Цербер или пък с египетското изображение на Озирис, тоест: три сраснали една в друга глави на ревящ лъв, лаещо куче и виещ вълк — и всички тези глави обвива дракон, захапал собствената си опашка, а около всяка от тях блести нимба. Ръцете му бяха до лактите в кръв, ноктите като на харпия, клюнът като на врана, зъбите като на четиригодишен глиган, очите пълни с мълнии като пламтящото гърло на ада и всичко това покриваше чутуровидна шапка с помпони като чукове, така че се виждаха само ноктите. За седалище на него самия, както и на неговите помагачи, Дивите котки, служеха дълги, съвсем нови ясли, над които, както ни беше разказал оня просяк, висеше, с дъното нагоре, много голямо и красиво корито. Върху седалището на ерцхерцога беше изрисувана старица с очила, държаща в дясната си ръка калъф на сърп, а в лявата везни. Блюдата на везните представляваха от само себе си две кадифени чанти, едната от които бе пълна с монети и висеше надолу, а другата празна и стърчеше нагоре. Ако питате мен, това бе олицетворение на Хищниковото правосъдие, твърде различно от схващанията на древните тиванци, които след смъртта на своите управници и съдии им издигат, според заслугите, статуи от злато, сребро или от мрамор, но непременно без ръце.

Щом се озовахме пред Хищника, някакви хора, облечени в чанти, торби и големи изрезки от документи, ни заповядаха да седнем на подсъдимата скамейка. Тогава Панюрж каза:

— Приятели мои, изчадия бесовски, аз и прав съм си добре, пък и скамейката ви е твърде ниска за човек с нови панталони и къса жилетка.

— Седнете и повече да не повтаряме! — извикаха те. — Ако вие не намерите правилния отговор, земята тозчас ще се отвори и до един ще ви погълне живи.

[1] Пухкавите котараци — съдиите. ↑

[2] … да обърнете внимание на техните ясли… — ясли — затрупаната с дела маса на секретаря на съда; коритата — съдийските скамейки, стоящи нависоко. ↑

Глава XII
Каква гатанка ни предложи Хищника

Щом седнахме на скамейката, Хищника, заобиколен от своите Пухкави котараци, сърдито извика:

— Хайде, хайде!

Блондинка някаква си синеока

без мъж заченала и син родила,

бил черен от египетската стока,

издавал глухи звуци на горила

и проявил почти питонска сила,

на бял свят докато се появи,

и пъргаво започнал да върви,

в началото пълзял, след туй летял,

та слисал учените той, уви,

и ореол човешки си създал!

— Хайде, отгатни ми тази гатанка — продължи Хищника — и още сега ми кажи какво означава тя.

— Ей богу — рекох, — ако си имах у дома сфинкс, какъвто, ей богу, си имаше вашият предшественик, Верес, тогава, ей богу, виж, бих могъл да я отгатна. Но на това не съм присъствал, ей богу, и не съм причом в тази работа.

— Хайде, хайде — подхвана Хищника, — кълна се в Стикс, не говоря напразно, хайде, иначе сега ще ти докажа, че за теб щеше да е по-добре да попаднеш в ноктите на Луцифер, отколкото при нас. Хайде, хайде! Виждаш ли нашите нокти? Хайде, хайде, глупако, не ни залъгвай с твоята невинност или мислиш, че тя може да те избави от изтезания? Хайде, хайде, нашите закони са като паяжина, а в паяжината попадат мушички и дребни пеперуди. Хайде, хайде, едрите конски щръклици я разкъсват и се изплъзват. Хайде, хайде! Ние и без друго не търсим големи злосторници — те са корави за нашите стомаси и може да ни призлее от тях. Хайде, хайде, милички, невиннички, хайде, ние хубаво ще ви оневиним — самият главен дявол сега ще ви опее.

Дотегнало му да слуша приказките на Хищника, брат Жан извика:

— Хей ти, господин дяволе в пола! Как да ти обясни човекът нещо, което сам не знае? Искаш да те лъже ли?

— Хайде, хайде — прекъсна го Хищника. — Откакто царувам, не се е случвало някой да заговори, без да го запитам. Кой е пуснал от веригите му този побъркан дърдорко?

— Лъжеш! — промълви брат Жан.

— Хайде, хайде! Когато дойде редът ти да отговаряш, хубаво ще се изпотиш.

— Лъжеш, подлец! — повтори безгласно брат Жан.

— Да не си въобразяваш, че си в академичния лес[1], дето скитат онези безделници, които търсят страстно истината за човека? Хайде, хайде, тук работата е друга. Тук, у нас, говорят и говорят смело и определено за онова, което не знаят. Хайде, хайде, тук признават неща, които не са и помисляли да вършат. С вид на сведущ умуват върху онова, което никога не са учили. Хайде, хайде! Тук заповядват да се запасиш с търпение, когато бесуват, тук бият, а не дават да плачеш. Хайде, хайде! Аз виждам, ти от никого не си упълномощен, хайде, хайде, треска да те повали, хайде, хайде, за нея да се ожениш!

— Дявол! — извика брат Жан. — Архидявол, протодявол, пантодявол, да не си намислил да жениш монасите? У-у-у! Същински еретик!

[1] Академичния лес — горичка близо до Атина, посветена на атическия герой Академ; в тази горичка се намира Платоновата школа — Академия. ↑

Глава XIII
Как Панюрж разгадава загадката на Хищника

Давайки си вид, че не чува тези думи, Хищника каза на Панюрж:

— Хайде, хайде, хайде! Защо мълчиш, зяпльо?

На това Панюрж отвърна така:

— Дявол го взел, виждам аз, че е свършено с нас, дявол ни взел, щом тук невинността не е защитена и дяволът, дявол го взел, опява мъртвите. Позволете ми да заплатя за всички, дявол ги взел, само ни пуснете да си вървим. Повече не мога, дявол ви взел.

— Да си отидете? — учуди се Хищника. — Хайде, хайде! От триста години насам не се е случвало някой да се измъкне оттук, без да си остави козината, а най-често и кожата. Хайде, хайде! Сам помисли: та нали ще рекат, че сме те задържали несправедливо и че сме се отнесли към теб несправедливо. Хайде, хайде! Ти и така си нещастен, но ще бъдеш дваж по-нещастен, ако не разгадаеш гатанката. Хайде, хайде, какво означава тя?

— Какво ли? — подхвана Панюрж. — Сега ще ви кажа: черна гъгрица, дявол я взел, родена от бял боб през дупката, която сама е прогризала в нея, дявол я взел, и тя ту хвърчи, ту пълзи по земята, дявол я взел. Ето защо Питагор, най-старият поклонник на мъдростта, или по гръцки — на философията, дявол я взел, смята, че гъгрицата е получила чрез матемпсихоза, дявол я взел, човешка душа. Ако вие бяхте хора, дявол ви взел, то по мнението на Питагор след вашата нелепа смърт душите ви щяха да влязат в телата на гъгрици, дявол ги взел: защото на този свят вие всичко гризете и гълтате, а на онзи ще гризете и

подобно пепелянки ще поглъщате

месата на рождените си майки,

но нека дявола ви вземе!

— Кълна се в тялото господне — каза брат Жан, — че от все сърце бих искал дупката на задника ми да стане боб и всичко около нея да бъде изгризано от тези гъгрици.

Тук Панюрж подхвърли на пода голяма кесия, натъпкана с екю с изображение на слънцето. При звъна на монетите Пухкавите котараци до един засвириха на ноктите си като на разстроена цигулка и с цяло гърло ревнаха:

— Ето подправка, предложена навреме! Сега делото е от вкусно по-вкусно, сочно и апетитно! Ясно — хората са си добри.

— Това е злато — рече Панюрж, — хубавички златни екю!

— Съдът вижда, той не е вчерашен — каза Хищника. — Така, така, така! Хайде, чеда мои, добавете още малко и си идете с мир: ние не сме чак толкова дяволи, ако и да сме черни! Тъй, тъй, тъй!

Напущайки Следствената зала, ние бяхме изпратени чак до вратата от някакви съдийски лешояди. Преди да се качим на корабите, тези лешояди ни предупредиха, че не бива да тръгваме на път, без да поднесем богати дарове на госпожа Хищникова, а така също и на всички Пухкави котки, в противен случай отново ще ни отведат в Следствената зала.

— Ама че разбойници! — извика сърдито брат Жан. — То се е видяло, че няма отърваване, ами я да опипаме дъното на джобовете си и да дадем на всекиго по нещо.

— Не забравяйте да подадете стотинки за вино и нам, злочестите — напомниха съдийските лешояди.

— Злочестите никога не забравят виното — промълви брат Жан, — те си спомнят за него всеки час и във всяко време.

Глава XIV
Как Пухкавите котараци живеят с подкупи

Неизрекъл още тези думи, брат Жан видя, че в пристанището влязоха шейсет и осем галери и фрегати; той тозчас изтича да понаучи нещо ново, а между другото и да запита с каква стока са натоварени корабите, и разбра, че всички са натоварени с месо, зайци, петли, гълъби, прасета, кози, пилета, патки, диви патици, гъски и с всякакъв дивеч. Между тях съгледа и няколко топа кадифе, атлаз и дамаска. Тогава той се обърна към пътниците и ги запита къде и на кого носят тези скъпоценни неща. А те му отговориха, че всичко това е за Хищника, за Пухкавите котараци и за Пухкавите котки.

— А вие как казвате на това? — запита брат Жан.

— Подкупи — отвърнаха пътниците.

— Вземащият подкупи от подкупи ще загине. Така е — всякога е било така — заключи брат Жан. — Бащите на сегашните Пухкави котараци са изяли добрите благородници, които, както подобавало на положението им, посвещавали свободното си време на лов със соколи и кучета, за да добият по-голяма сръчност и издръжливост, необходими при война, тъй като ловът е не друго, а първообраз на война и Ксенофон ненапразно е казвал, че от лова като от Троянски кон са излезли всички добри военачалници. Аз съм човек неук, но на мен така ми казваха и аз вярвам на това. Душите на тези благородници, както уверява Хищника, след смъртта им се преселват в глигани, елени, кози, чапли, яребици и други животни, които те през целия си живот са обичали и преследвали. А сега, незадоволени от това, че са разрушили и изяли замъците, земите, владенията, имуществата, издръжките и доходите им, Пухкавите котараци посягат на кръвта и душата на благородниците и след смъртта им. Този наш дрипльо никак не е глупав — той ненапразно ни обърна внимание върху това, че яслите са поставени наопаки!

— Да, но — прекъсна го Панюрж — нали бе обнародван указ от името на нашия велик крал, че се забранява под страх от смърт чрез обесване ловът на елени, кошути, глигани и козлета?

— Това е вярно — отвърна един пътник от името на всички. — Но великият крал е толкова благ и търпелив, а тези Пухкави котараци — толкова бесни и ненаситни на християнска кръв, че най-добре е ние да си слушаме добрия крал, но да не забравяме и подкупите на Пухкавите котараци, още повече, че утре Хищника жени една от своите Пухкави котки за тлъст и препухкав Котарак. Някога им казвали сенояди, но, уви, сено те вече не ядат. Сега ние ги наричаме зайцеяди, яребицояди, бекасояди, фазанояди, пилеяди, козлеяди, прасетояди — друга храна те не употребяват.

— Ще се изям от мъка! — извика брат Жан. — Но от другата година ще ги наричат пацулояди, дрискояди, лайнояди. Вярно ли думам?

— Вярно! — отвърнаха всички.

— Да направим две неща — предложи брат Жан. — Първо — да турим ръка на всичкия този дивеч, който виждате тук — пред вас. Право да си кажа, опротивяло ми е соленото месо — искам да кажа, че е скъпо и че ми излиза пресолено! Второ — да се върнем в Следствената зала и да изчистим до крак тези дяволски Пухкави котараци.

— Дума да не става — отсече Панюрж, — там не отивам: аз по природа съм си малко страхлив.

Глава XV
Как брат Жан Зъботрошача възнамерява да очисти Пухкавите котараци

— Кълна се в расото си, че не разбирам що за пътешествие е нашето! — възнегодува брат Жан. — Пътешествие на дрисльовци — та ние друго не вършим — само пикаем, дрискаме, разваляме въздуха, зяпаме и толкоз. Кълна се в главата господня, такъв живот не е за мен. Не извърша ли аз някоя геройска постъпка, нощем не мога да заспя. Вие да не би да сте ме взели с вас само за да ви черкувам и изповядвам? Кълна се във великденските яйца, че вместо в чистилището ще запратя в морето, и то с главата надолу, първия подлец и страхливец, който сега не тръгне с мен. Защо шумът на Херкулесовата слава не утихва и до днес? Не е ли затуй, че като кръстосвал света надлъж и нашир, избавял народите от властта на тирани, от заблуди, от беди и теготи? Той убивал разбойници, чудовища, отровни змии и вредни животни. Защо и ние не последваме неговия пример и не постъпваме като него във всички страни, през които минава нашият път? Той разби стимфалидите, лернейската хидра, Как, Антей, кентаврите. Сам аз съм човек неук, но така говорят учените. Нека бъдем смели като него и разбием и унищожим тези Пухкави котараци: та те са по-лоши и от дявола. Така ще избавим страната от гнета на тираните. Аз не вярвам в Мохамед, но ако бях силен и могъщ като него, нямаше да търся от вас ни помощ, ни съвет. Е, какво, тръгваме ли? Уверявам ви, че ще ги изтрепем без мъка, а те всичко ще понесат търпеливо, в това не се и съмнявам. Нали видяхте как понесоха нашите оскърбления, с какво търпение, по-голямо даже от търпението на десет свини, опитващи се да пият вода от чаша. Да вървим!

— Оскърбления и унижения малко ги трогват — забелязах аз, — стига само в чантите им да дрънкат монети, пък били те и накакани. Може и да ги разбием като Херкулес, но си нямаме вожд като Евристей. Сега аз бих желал само едно — Юпитер да слезе при тях за час-два, не повече, в образа, който бе придобил, когато навести приятелката си Семела, майка на благодушния Бакхус.

— Милостивият господ ни помогна да се изтръгнем от ноктите им — каза Панюрж. — Колкото до мен, аз няма да се върна там: повярвайте ми, още не мога да дойда на себе си и да се успокоя след всички тревоги, които изживях. Аз бях вбесен там по три причини: първо — защото бях вбесен, второ — защото бях вбесен и трето — защото бях вбесен. Дай си дясното ухо и слушай хубаво какво ще ти кажа, брат Жан, блуднико мой ненагледни: всякога и всеки път, когато поискаш да отидеш по дяволите пред съда на Минос, Еак, Радамант и Дит, аз съм готов да премина с тебе Ахерон, Стикс, Коцит, да пия от водите на Лета, да платя за двама ни на Харон, за да ни преведе с лодката си, но ако ти непременно искаш да се върнеш в Следствената зала не сам, а с някого, търси си друг, а мен остави на мира — там аз няма да се върна и знай, че думата ми на две не става. Стига само да не ме завлекат насила, а то иначе, по своя воля, ще отида при тях само когато Калпа се помести към Абила[1]. Върна ли се Одисей да си търси меча в пещерата на Циклоп? Главата си залагам, че не! Аз не съм забравил патилата си в Следствената зала и затуй крачето ми там повече няма да стъпи.

— О, верен приятелю със сърце неустрашимо и със схванати ръце! — възкликна брат Жан. — Я ми кажете, хитрецо, какво ви накара да им подхвърлите кесия с пари? Да не би златото да ни бие по джоба? Не им ли стигаха няколко стари тестона?

— Подхвърлих им кесията си — каза в отговор Панюрж, — защото накрая Хищника разтвори кадифената си чанта и започна да подвиква: „Хайде, хайде, хайде!“, от което заключих, че ще ни пуснат на свобода само ако им дадем, ей богу, дяволите да ги вземат, не какво да е, а злато, тъй като кадифената им чанта не е кесийка за тестони и дребни монети, а хранилище на златни екю със слънце, разбра ли, брат Жан, блуднико мой мъничък? Когато на този свят се поблъскаш и те поблъскат и поочукат като мен, тогава иначе ще запееш. А сега съгласно тяхното нареждане трябва да минем по-нататък.

Дотегливите съдийски душевадци все още се мотаеха на пристанището. Надеждите им може би не бяха кой знае колко големи, но те все още се надяваха нещо да падне. И когато ни видяха готови да отплаваме, всички като един извикаха на брат Жан, че не може да тръгнем, докато не им отдадем полагаемото им се.

— О свети Юрлюберлю! — възнегодува брат Жан. — Още ли сте тук, дяволски изчадия? Не ми ли стигат днешните ядове, та сега и други ми създавате? Кълна се в тялото господне, че ще ви дам стотинки, и то веднага, ей сега, начаса!

И като изтегли меча от ножницата, брат Жан слезе от кораба с намерение безжалостно да ги съсече, но те хукнаха презглава и повече не ги видяхме.

Патилата ни обаче не свършиха с това. Някои от моряците, които Пантагрюел бе освободил до завръщането ни от Следствената зала, се събрали на чашка в най-близко отстоящата от пристанището кръчмица. Не зная дали момчетата си бяха платили, но като видя брат Жан наблизо, старата кръчмарка побърза да му се оплаче в присъствие на зетя на едного от Пухкавите котараци и на други още двама съдийски прислужници. Слуша брат Жан приказките и уверенията им, слуша и трепери от гняв и накрая извика:

— Е, приятели мои заядливи, искате да кажете, че нашите моряци са непочтени хора, така ли? Аз пък съм на друго мнение и ще ви го докажа по най-убедителен начин, тоест с меча, който виждате тук.

При тези думи той изтегли меча, но хората в миг се изпариха; останала беше само старата кръчмарка, която продължаваше да уверява брат Жан, че тя съвсем не счита моряците му за хора непочтени и долни, а само се оплаква, че не й платили за леглото, на което се поизтегнали след обяда, и че иска за него някакви си пет турски су, не повече.

— Това наистина е евтино — съгласи се брат Жан. — Виж ти какви неблагодарници! Че къде ще намерят те легло на тази цена? Аз на драго сърце ще ви платя, но преди това искам да видя леглото.

Старицата го поведе след себе си, показа му леглото, похвали всички негови достойнства и накрая каза, че пет су съвсем не са много за такова легло. Брат Жан заплати петте су, а после с меча разсече на две юргана и възглавницата и ги изхвърли през прозореца. Тогава старицата започна да вика: „На помощ! Дръжте убиеца!“ и хукна навън да събира перушината. А в това време брат Жан скришом (навън беше притъмняло от перушината като от силен снеговалеж) отнесе на кораба покривката, матрака и два чаршафа и ги даде на моряците. После каза на Пантагрюел, че леглата тук са много по-евтини, отколкото в Шинонския край, нищо, че се славел с прочутите си потилски гъски, тъй като старицата му поискала само пет дузени, а в Шинон такова легло щяло да струва не по-малко от дванадесет франка.

Щом брат Жан и всички останали се прибраха на кораба, Пантагрюел заповяда да опънат платната, но скоро задуха такъв силен сироко, че ние се отклонихме от пътя и насочвайки се едва ли не отново към Пухкавите котараци, попаднахме на много опасно място, дето морето бе необикновено дълбоко и страшно и дето юнгата, оглеждащ хоризонта от върха на фок-мачтата, високо обяви, че все още вижда зловещото обиталище на Хищника. Обезумял от страх, Панюрж извика:

— Господине, приятелю мой, напук на ветровете и вълните, дай заден ход! О приятелю, нека никога повече не се върнем в оная омразна страна, дето си оставих кесията.

А между това вятърът ги отнесе към друг остров, в чийто пристан не се осмелиха да влязат веднага, та се установиха на около миля от него близо до някакви отвесни скали.

[1] … Калпа се помести към Абила… — скали от двете страни на Гибралтар, наричани в древността „Херкулесови стълбове“. ↑

Глава XVI
Как Пантагрюел пристигна на Острова на дългопръстите и крадливи апедевти[1] и на какви ужаси и чудовища се натъкна там

Щом хвърлиха котва и корабът спря, спуснаха във водата и спасителната лодка. Добрият Пантагрюел поблагодари на бога за това, че ги бе избавил от такава голяма и страшна беда, а после седна с хората си в лодката, за да отиде на сушата, което се оказа не особено трудно, тъй като и морето беше спокойно, и вятърът — поутихнал, и не след дълго те доплуваха до скалите.

Когато стъпиха на суша, Епистемон, който се любуваше на местоположението на острова и на необичайните очертания на скалите, забеляза няколко островитяни. Първият, към когото той се обърна, носеше къса мантия с кралски цвят, жилетка от пъстра саржа, с наполовина атлазени и наполовина кожени ръкави, и шапка с кокарда, с една дума, прилично облечен човек; казваше се, както впоследствие научихме, Грабливко. Епистемон го запита имат ли названия тези долини и причудливи скали. Грабливко му отвърна, че скалистата местност, която била, така да се каже, колония на Прокуратурата, е известна открай време под името Регистри и че ако се движим по направление към скалите и прегазим неголям брод, ще се озовем на Острова на апедевтите[2].

— О Екстраваганти небесни! — възкликна брат Жан. — А вие, мили хора, от какво преживявате тук? Какво пиете и от какво пиете? Аз не виждам у вас никакви съдове освен пергаментови свитъци, попивателни и пера.

— Ние само от това живеем — отвърна Грабливко. — Всички, които имат работа на острова, непременно трябва да минат през нашите ръце.

— Защо? — запита Панюрж. — Да не би да сте бръснари, че ги бръснете така?

— Да — отговори Грабливко, — бръснем кесиите им.

— Ей богу — рече Панюрж, — от мен и счупен петак няма да получите, но аз ви моля, добри ми господарю, да ни заведете при апедевтите, зер идем от страната на учените, дето, право да си кажа, нищо особено не научих.

Разговаряйки така, те прегазиха брода и стъпиха на Острова на апедевтите. Пантагрюел много се учуди на архитектурата на местните жилищни сгради и обиталища: хората тук живеят в огромни изстисквателни преси и стълбите, по които се изкачват в тях, са точно петдесет на брой. Но преди да влезете в главната преса (забележете, че има малки, големи, средни, потайни и всякакви други преси), вие трябва да прекосите дълъг перистил, тоест коридор, където пред очите ви се мяркат бесилки, големи щипци, шила и всевъзможни други уреди за мъчение, навяващи неволен страх.

Като видя Пантагрюел да пули очи пред тази картина, Грабливко каза:

— Да вървим нататък, господарю, това още нищо не е.

— Как — учуди се брат Жан, — това ли не е нищо?! Кълна се в горещия си копчелък, че Панюрж и аз сме гладни като вълци. Предпочитам да пия, отколкото да гледам тези ужаси.

— Да вървим — рече Грабливко.

И той ни въведе в малка преса, притулена някъде отзад, която на местен език се наричаше Питиас. Не питайте, мили хора, как метр Жан и Панюрж се угостиха тук, защото и миланските колбаси, и пуйките, и пилетата, и дроплите, и виното — с една дума, всичко бе тип-топ. Като разбра, че брат Жан е хвърлил око на някаква бутилчица, поставена настрана от другите бутилки на бюфета, един от сервитьорите каза на Пантагрюел:

— Господине, виждам, че ваш човек прави мили очи на ей онази там бутилчица. Моля ви, не я докосвайте — тя е за господа началниците.

— Как? — запита Панюрж. — Нима си имате началници? А аз мислех, че всички тук на равни начала изцеждате винения сок.

Не мина много и по малка, потайна стълбица Грабливко ни отведе в някаква стая, а оттук ни показа господа началниците, заседаващи в голямата преса, и ни напомни, че при тях никой не може да влезе без разрешение, но че ние ще ги видим от малкото прозорче, без те да ни забележат.

Когато надзърнахме от прозорчето, видяхме в голямата преса двайсет — двайсет и петима плещести, искам да кажа, широкоплещести здравеняци да заседават на зелената маса, заседават и все се попоглеждат, а ръцете им дълги като крака на жерави и ноктите цели два фута, не по-малко, и изкривени като ятагани или, ако щете, като канджи, тъй като не зная дали ви е известно, но на тях им е забранено да ги подрязват; и в този миг им поднесоха огромна чепка грозде от екстраординерната лоза, която често отвежда хора на бесилото. Едва попаднала в ръцете им, те я бутнаха под пресата и скоро по нея не остана зрънце, от което златистият сок да не бе изстискан така, че когато измъкнаха изпод пресата нещастната чепка, тя бе напълно суха и изцедена и в нея нямаше капчица сок. Между това Грабливко ни каза, че такива големи чепки рядко им попадат подръка, но че, така или иначе, пресата не бездейства.

— А имат ли много лози, любезни приятелю? — запита Панюрж.

— Много — отвърна Грабливко. — Виждате ли добре тази чепчица, която сега поставят под пресата? Тя е от десятниковата лоза[3]. Нея изцедиха преди два дни, но сокът й докарваше на попско кюпче и господа началниците не го намериха за достатъчно вкусен.

— А защо я цедят повторно? — запита Панюрж.

— За да се уверят, че в нея не е останал недоизцеден сок, пък даже да се е превърнал на мъзга.

— Боже светотворче! — възкликна брат Жан. — И вие наричате тези хора невежи? Та те, дявол ги взел, и от стена ще ви изцедят сок!

— Ами че те така и правят — потвърди Грабливко. — Поставят под преса и замъци, и паркове, и гори и от всичко извличат пивко злато.

— Искате да кажете — листово — поправи го Епистемон.

— Не, пивко — повтори Грабливко. — Тук го пият с бутилки, и то без мяра. А лози има толкова много, че човек не може да ги изброи. Елате насам и погледнете това лозе — лози, лози и пак лози, които само чакат да бъдат поставени под преса. Ето ви лоза обща, ето ви частна, ето ви фортификационна, ето ви лоза на заемите, на даренията, на страничните доходи, на имуществените доходи, на дребните разходи, на пощите, на пожертвованията, та даже и на двореца.

— А коя е онази голямата, около която има толкова малки?

— Това е лозата на Спестовната каса — каза Грабливко. — По-добра от нея няма в страната. Изцедят ли тази лоза, шест месеца след това господа началниците до един намирисват на вино.

Когато господата се разотидоха, Пантагрюел помоли Грабливко да ни отведе в голямата преса, което той на драго сърце стори. И още с влизането си Епистемон, който владее всички езици, започна да обяснява на Пантагрюел наименованията на разните части на пресата — голяма, хубава и направена според думите на Грабливко от кръстното дърво, а над всяка нейна част беше написано на местен език наименованието й. Винтът на пресата се наричаше приход, казанът — разход, гайката — държава, цевта — недобор, барабанът — неиздължени записи, помпите — погашения, парните тръби — глоби, каците — салдо, ръкохватките — регистри, валяците — квитанции, гроздоберските кошове — утвърждаване на оценките, кошниците — заповеди за изплащане, ведрата — пълномощия, фунията — финансов акт.

— Кълна се в царицата на Надениците — рече Панюрж, — че египетските йероглифи са къде-къде по-ясни от този жаргон. Дявол го взел, що за език — иди, че го разбери. Но защо, друже мой, приятелю мой любезни, наричат тук тези хора невежи?

— Защото — отвърна Грабливко — те не са и в никакъв случай не бива да бъдат учени, а освен това съгласно собственото им разпореждане всичко трябва да се върши невежествено, и то само на едно-единствено основание: така казаха господа началниците, така желаят господа началниците, така наредиха господа началниците.

— Боже праведни — рече Пантагрюел, — щом толкова печелят от гроздето, кой знае какви печалби им носят заклетите![335]

— А вие мислите, че не? — каза Грабливко. — Че тук, у нас, и месец не минава, без да ги заклеват. То не е като във вашите страни — един път в годината, и толкоз.

Когато излязохме оттам и тръгнахме към още хиляди други малки преси, пътем зърнахме неголяма маса, около която бяха насядали четирима-петима от гореупоменатите невежи; те бяха дебели и сърдити като магарета, под опашката на които са прикачили хлопатари, и със своите малки преси изцеждаха гроздовата мъзга, останала след многократно цедене; на местен език тези господа се именуваха инспектори.

— Да бяха ми казвали, че има по света такива негодяи, нямаше да повярвам — отсече брат Жан.

След голямата преса ние разгледахме безчет други, малки преси, натъпкани с гроздоберачи, които беряха гроздовите зърна с особени приспособления, наречени счетоводни параграфи, а накрая влязохме в някакво ниско помещение, където видяхме голямо, двуглаво куче с корем като на вълк и с нокти като на ламбалски дявол[336]; хранеха го с бадемово мляко и по нареждане на господа началниците го галеха с паче перо, защото на всекиго от тях то носеше доходи, равни на доходите от едно солидно имение; наричаха го на езика на неуките Глоба в двоен размер. До него стоеше майка му, която имаше същия косъм и същата муцуна, само че бе с четири глави — две мъжки и две женски — и се казваше Глоба в четворен размер, най-кръвожадното и най-опасното животно след баба си, която видяхме затворена в клетка и която наричаха Просрочена полица.

Брат Жан, който всякога имаше двайсет лакътя разни черва за случай, че му се отдаде да изгълта порция фрикасе от двойно смлени адвокати, започна сърдито да се пооглежда и напомни на Пантагрюел, че е време да помислят за обяд и да поканят Грабливко. Когато през задната врата излизахме от пресата, срещнахме старец във вериги, полуневежа-полуучен, накъсо казано, дявол знае що за хермафродит, който се беше скрил зад очилата си като костенурка под корубата си и се хранеше само с така наречената по тяхному Проверка. Пантагрюел запита Грабливко що за птица е този протонотарий и как се казва. Грабливко ни каза, че човекът открай време си живеел тук, но че за нещастие бил окован във вериги от господа началниците, които щели да го уморят от глад, и накрая ни съобщи и името му — Ревизор.

— Кълна се в свещените яйчица на папата — рече брат Жан, — че този играе по чужда свирка и аз не се чудя, че господа невежите тук треперят от него като от дявола. Панюрж, приятелю мой, погледни го само по-добре и ни кажи няма ли нещо от личицето на Хищника; такива като този, колкото и неуки да са, знаят не по-малко от другите. На тяхно място аз с камшик от змийска кожа бих го изпратил там, отдето е дошъл.

— Кълна се в ориенталските си очила, брат Жан, приятелю мой, ти си прав — каза Панюрж. — По мутрата на този коварен Ревизор се вижда, че е по-неук и по-зъл от всички тези бедни невежи; те без процеси изцеждат каквото им попадне подръка; смотолевят три думи и оберат лозето до зърно без всякакви там съдебни решения и извращения, което никак не се харесва на Пухкавите котараци.

[1] Апедевт — невежа (гр.). ↑

[2] Острова на апедевтите — Сметната палата, водеща финансите на Френското кралство. ↑

[3] Десятниковата лоза — налог, който духовенството плащало на краля. ↑

[335] Игра на думи върху serment — sarment — клетва — лоза. — Б.пр. ↑

[336] … ламбалски дявол… — Ламбал — град в Бретания, където се разигравали известни в цяла Франция мистерии. ↑

Глава XVII
Как прекарахме на Издутия остров и как там щяха да убият Панюрж

В същия час ние потеглихме към Издутия остров и пътем разказахме на Пантагрюел нашите патила. Той ги изслуша с голямо прискърбие, а после, за да се разсее, съчини за тях няколко елегии.

Щом пристигнахме на острова, ние си поотпочинахме малко и се запасихме с прясна водица и с дръвца. Хората ни се сториха такива едни охранени и червендалести — типични чревоугодници и пияници. Всички бяха дебели и надути като мехове и всички пращяха от тлъстина; и даже забелязахме (нещо, което никога не бях виждал в друга страна), че си цепват кожата, за да си покажат тлъстините, точно както контетата в нашия край срязват горницата на панталоните си, за да покажат тафтата. Те казваха, че правят това не от суета или от превзетост, а просто защото кожата им била отесняла. Благодарение на това те мигом ставали по-високи на ръст — така градинарите подрязват младите дръвчета, за да растат по-бързо. Недалеч от пристана имаше много кокетна и привлекателна кръчмица, дето се стичаха маса островитяни от всякаква възраст, пол и социално положение. Това ни накара да предположим, че тук се готви някакво празненство или банкет. Казаха ни обаче, че всички тези хора били поканени от стопанина на кръчмата на пръсване, затуй сега негови близки, роднини, приятели и познайници бързали за там. За нас този израз не беше ясен и ние си помислихме, че под пръсване тук подразбират някакво празненство, така както ние казваме годявка, венчавка, кръщавка, гощавка, но после ни обясниха, че на времето си стопанинът на кръчмата бил голям веселяк, голям чревоугодник, голям любител на лионски лакомства и като руйакския механджия не ставал от масата и че от десетки години насам преяждал и се тъпчел и че сега, според местния обичай, рекъл да сложи край на това преяждане, тъй като нито коремът, нито кожата, колкото и да ги цепвал, не можели повече да покриват и придържат червата му и те в края на краищата изскочили навън като от продънена бъчва.

— Е, какво — намеси се Панюрж, — ами вие, добри хора, не се ли сетихте да му пристегнете здраво корема с дебели каиши или пък с дървени обръчи, а ако е нужно, и с железни? Тогава червата нямаше да изскочат така лесно, нито коремът щеше да се пръсне тъй скоро.

Панюрж още не беше изрекъл тези думи, когато въздухът се разтърси от силен, оглушителен трясък, сякаш могъщ дъб се разцепи до корен; тогава съседите ни обясниха, че моментът на пръсването е настъпил и че този трясък е предсмъртната пръдня на кръчмаря.

Точно тогава се сетих за достопочтения шателиерски абат, този същия, който никога не задявал прислужничките си nisi in pontificalibus[336]; близки и приятели го съветвали да хвърли расото на стари години, но абатът направо им рекъл, че за нищо на света не ще стори това и че последният звук, който негово високопреподобие издаде, ще бъде не какъв да е звук, а абатска пръдня.

[336] Ако не бил облечен в свещенически одежди (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XVIII
Как нашият кораб заседна и как бяхме спасени от пътешественици, идещи от Квинтата

Прибрахме котвата и въжетата опънахме платната под лекия зефир. Когато пропътувахме около двадесет и две мили, внезапно зафуча бясна вихрушка; разтичахме се насам-натам покрай булини и мачти, но само колкото да не кажат, че не се подчиняваме на лоцмана, който после, като видя вятъра постепенно да отслабва, небето да се изяснява и морето да притихва, ни увери, че след всичко това не бива да очакваме нещо особено хубаво, нито да се боим от нещо особено лошо; в потвърждение на това той даже ни припомни думите на някакъв философ, съветващ в такива случаи да се въоръжим със спокойствие и търпение, тоест да чакаме.

Вихрушката обаче продължи така дълго, че лоцманът, отстъпвайки на нашата настойчива молба, се опита да премине през нея и да следва нашето първоначално направление. И наистина, като издигна задната мачта и насочи кормилото точно по стрелката на компаса, лоцманът се възползва от внезапно задухалия ураган и се измъкна от вихрушката. Но попаднахме, дето се казва, от трън, на глог — или с други думи, избягвайки Харибда, се натъкнахме на Сцила, тъй като само след две мили заседнахме в плитчина точно както в пролива Свети Матей.

Вятърът свистеше в мачтите, всички се окайваха и ругаеха и само брат Жан не униваше, а, напротив, с благи думи утешаваше ту един, ту друг, като ги уверяваше, че небето скоро ще ни избави от тази беда и че вече е забелязал над въжетата Кастор.

— Ех, де да може сега да стъпя на суша — изпъшка Панюрж — и всеки от вас да има в джоба си по двеста хиляди екю, не повече. И козел ще ви доя, и вода в решето ще ви нося. Готов съм даже цял живот да не помисля за венчило, веднъж крачето ми да стъпи на суша, че после и конче да ми дадете, а то така без кон как ще си отида; виж, колкото до слуга, и без него ще мина. Хората ме гледат с по-добро око, когато си нямам слуга. По този въпрос Плавт е бил съвсем наясно, като е казвал, че числото на нашите кръстни страдания, тоест на нашите огорчения, ядове, неприятности, съответства точно на числото на нашите слуги, даже и ако нямат език — най-опасният и най-страшният им орган, заради който за тях са измислени мъки, изтезания и геени, да, заради него, а не за нещо друго, макар в наше време докторите по право алогично, тоест неразумно, да тълкуват този въпрос в най-широк смисъл.

Точно в този мир към нас се приближи кораб, натоварен с тъпани; на борда разпознах неколцина почтени хора, между които Анри Котирал, стар мой познайник, който носеше на пояса си, както жените носят броениците си, огромен магарешки висуляк; в лявата си ръка държеше някакво келяво, мазно, старо и мръсно кепе, а в дясната — голям кочан от зелка. Щом ме позна, той радостно извика:

— Е, какво имам аз? Вижте (и той показа магарешкия висуляк), ето истинската алгамана, докторската шапчица — това е нашият единствен еликсир, а това тук (и той показа кочана) е Lunaria major[337]. Когато се върнете, ще добием философския камък.

— Но — запитах го — откъде идвате? Къде отивате? Какво носите? Усетихте ли морето?

На което той ми отговори:

— От Квинтата. В Турен. Алхимия. Чак до дъното на гащите си.

— А какви са тези хора на палубата?

— Певци — отвърна той, — музиканти, поети, астролози, стихоплетци, геоманти, алхимици, майстори-часовникари и всички са от Квинтата и носят със себе си хубави и обширни препоръчителни писма.

Той още не беше доизрекъл тези думи, когато, подразнен и възмутен, Панюрж извика:

— Вие, възвишени хора, които умеете да правите всичко, дори хубаво време и деца, защо не хванете нашия кораб за носа, та да му помогнете да си отплава?

— Аз тъкмо това си и мислех — рече Анри Котирал. — Ей сега, завчас, за минутка ще ви изтеглим от плитчината.

А то така и стана; по негова заповед хората му издъниха от едната страна седем милиона петстотин трийсет и две хиляди осемстотин и десет големи тамбурини, след което ги обърнаха с пробитата страна към щанцата[338], стегнаха ги здраво с въжетата, притеглиха ни за носа към тяхната кърма и като ни завързаха за железните греди, с едно само подръпване изтеглиха кораба от плитчината. И което е по-важно, изтеглиха го с голяма лекота и даже с удоволствие. Защото звънът на тъпаните, смесен с мекото шумолене на пясъка и с песента на матросите, бе за нас не по-малко благозвучен от музиката на въртящите се небесни светила, за която Платон казва, че я бил слушал някога насън.

Не желаейки да минем за неблагодарници след доброто, което ни сториха, ние поделихме с тях нашите наденици, напълнихме тъпаните им с други колбаси и им търкулнахме на палубата шейсет и две делви вино, когато съвсем ненадейно два огромни кашалота връхлетяха върху техния кораб и го обляха с толкова вода, колкото няма в реката Виена, от Шинон до Сомюр; водата заля всички тъпани, намокри всички мачти и през вратовете се стече в гащите им. Като видя това, Панюрж изпита такава буйна радост и така неудържимо се смя, че далакът му се разшири и повече от два часа го боля.

— Исках с винце да ги напоя — рече той, — но водата дойде тъкмо навреме. Те се гнусят от прясната вода и с нея мият само ръцете си. А тази хубава солена водица ще им послужи сега и за боракс, и за селитра, и за амонячна сода в кухнята на Жебер.

Не ни се отдаде обаче да си поприказваме повече с тях, тъй като още първият вятър ни отне свободата да управляваме кормилото. И тогава лоцманът ни помоли да се предоставим оттук нататък на морето и да си ядем и пием, без да ни е грижа за друго, но, добави той, сега трябва да заобиколим вихрушката и да плаваме по течението, ако желаем да стигнем благополучно до кралството Квинта.

[337] Голям лунник (лат.) — растение от семейството на кръстоцветните. — Б.пр. ↑

[338] Средната част на горната палуба. — Б.пр. ↑

Глава XIX
Как пристигнахме в кралството на Квинтесенцията, наречено Ентелехия[1]

Заобикаляйки благоразумно вихрушката в продължение на половин денонощие, към третия ден ние намерихме въздуха за по-ведър от обикновено и слязохме здрави и читави в пристанището Матеотехния[2], недалеч от двореца на Квинтесенцията. На пристанището се озовахме лице с лице с голям брой стрелци и военни, които охраняваха арсенала. Отначало се поизплашихме и имаше защо — взеха ни оръжието и грубо ни запитаха:

— Ей, байновци, откъде идвате?

— От Турен, братлета — отвърна Панюрж, — което ще рече от Франция; идваме да засвидетелстваме уважението си към госпожа Квинтесенция и да посетим това прочуто кралство Ентелехия.

— Как казахте? — запитаха те отново. — Ентелехия или Енделехия[3]?

— Драги братлета — захвана пак Панюрж, — ние сме си хора прости, неуки, езикът ни е грубоват, но затова пък сме със сърца чисти и безхитростни.

— Ние не току-така ви задаваме този въпрос — продължиха те. От Турен идваха мнозина в нашия край — изглеждаха малко туткави, ала, така или иначе, произнасяха правилно тази дума; но от друга една страна надойдоха някакви горделивци, надути като шотландци, и още дошли-недошли, се напърчиха като козли и започнаха да се препират с нас; ама и ние си знаем работата и хубаво им натрихме муцуните, колкото и да протестираха и се мръщиха. Толкова ли много време имате там, във вашия край, та не знаете как да го употребявате и го губите само в приказки, спорове и писане на всякакви глупости за нашата госпожа кралица? То и Цицерон не излезе човек и взе, та се отказа от своята Република само заради това, а подир него и Диоген Лаертски, и Теодор Газа[4], и Аргиропуло[5], и Висарион[6], и Полициано, и Бюде, и Ласкарис, и всичките му там дяволски философи. И не ни стигаха тия празноглавци, ами в наше време се присъединиха към тях Скалигер, Биго, Шамбрие, Франсоа Фльори и не зная кои още други скапаняци. Дано лоша ангина им запуши и гърлото, и трахеята. Ние ще им…

— Виж ти, виж, ами че той кади тамян на дяволите — процеди през зъби Панюрж.

— Вие не сте дошли тук, за да ги подкрепяте в глупостта им, а и не сте упълномощени за това, така че повече няма да ви говорим за тях. Аристотел, родоначалник и образец, на всяка философия, е кръстник на нашата госпожа кралица и много хубаво и сполучливо я нарече Ентелехия. Ентелехия — това е истинското й име. Проклет, дваж проклет да е всеки, който я назове иначе. Който я назове иначе, мир да няма за душата му! А колкото до вас, добре сте ни дошли!

И те ни прегърнаха, което много ни зарадва. В това време Панюрж ми пошепна на ухото:

— Кажи, братле, не те ли поуплаши малко тази първа схватка?

— Мъничко — отвърнах аз.

— А пък мене множко — рече той, — много повече, отколкото някога Ефраимовите воини, когато галаадитяните ги давели и убивали, защото вместо „шиболет“ казвали „сиболет“[7]. И те уверявам, че в цяло Босе няма да се намери човек, който с цяла кола сено да ми запуши хубаво задника.

После военачалникът мълчаливо и с големи церемонии ни поведе към кралския дворец. Пантагрюел понечи да му каже няколко думи; но оня нали си беше къде-къде по-нисък от него и не можеше да го чуе, та поиска да му донесат стълба, а после и високи кокили и накрая извика:

— Баста! Ако нашата госпожа кралица пожелае, и висок като вас ще стана. Но, повтарям, само ако тя пожелае!

В първите галерии срещнахме огромно мнозинство болни, настанени на различни места според болестта им: прокажените — на една страна, отровените — на друга, чумавите — на трета, болните от срамната болест — най-отпред и т.н.

[1] Ентелехия — термин, въведен във философията от Аристотел и означаващ свободно действащо начало, имащо за цел себе си. Средновековните философи и богослови, както и възрожденци постоянно спорели по повод на този термин в желанието си възможно по-точно да разкрият съдържанието му. ↑

[2] Матеотехния — ненужна наука (гр.). ↑

[3] Енделехия — неизменност, непрекъснатост (гр.), също термин от гръцката философия, често смесван с термина „ентелехия“. Кралица Квинтесенция — символ на интелигентност. ↑

[4] Теодор Газа от Тесалоники — известен преводач от гръцки и граматик (XV в.). ↑

[5] Аргиропуло — гръцки учен, преводач на Аристотел на латински (XV в.). ↑

[6] Висарион — гръцки епископ, а впоследствие кардинал на римокатолическата църква (XV в.). ↑

[7] … вместо „шиболет“ казвали „сиболет“. — Шиболет — колос (евр.). По произношението на тази дума жителите на една от областите на древния Израел разпознавали по време на междуособните войни враговете си и ги убивали. ↑

Глава XX
Как кралица Квинтесенция лекуваше болните с песни

Във втората галерия военачалникът ни показа млада дама (макар, между нас казано, да бе най-малко на хиляда и осемстотин години), хубава, нежна, гиздава, заобиколена от придворни дами и кавалери.

— Сега не е време да се разговаря с нея — забеляза военачалникът. — Вие само внимателно наблюдавайте всички нейни действия. У вас, във вашите кралства, вие си имате крале, които лекуват чудесно някои болести, като например живеница, лудост, малария, и то само като докоснат болния с ръка. Тук нашата кралица лекува всички болни, без да ги докосва, а само като им пее песнички според болестта.

И той ни показа органите, с чиито звуци кралицата правела чудеса.

Тези органи бяха направени по много особен начин: тръбите бяха от тръстика, сандъкът — от гваяково дърво, пластинките — от равен, педалите — от турбит, а клавиатурата — от скамония.

Докато ние разглеждахме това чудно и невиждано досега устройство на органи, абстрактори, сподизатори, маситери, прегусти, табахини, хахамини, неманини, рабребани, нереини, розени, недибини, неарини, саганини, шезинини, сарини, сотрини, абати, енилини, архадарпнини, мебини, перашими, гиборими и други, нейни прислужници въведоха прокажените; тя им изпя някаква песничка и болните тозчас оздравяха. После въведоха отровените; тя им изпя друга песничка и ето че и те на свой ред оздравяха. Че като се заредиха след тях слепи, глухи, неми — и слепите прогледнаха, и глухите прочуха, и немите проговориха.

Потресени и смаяни от целебната сила, която госпожа кралицата току-що бе показала пред нас, ние се проснахме на земята и ни звук, ни движение. Така си лежахме на пода като препарирани, докато най-после тя докосна Пантагрюел с красив букет от бели рози, който държеше в ръка, и ние мигом се изправихме на крака. После се обърна към нас с копринени думи, с такива, с каквито Парисатида е искала да се обръщат към сина й Кир, или поне с думи, изтъкани от червен атлаз.

— Благородството — захвана тя, — излъчващо се от циркумференцията на вашите особи, ми дава пълна представа за добродетелите, скрити в душата ви, а вкусвайки медената сладост на красноречивите ви уверения за преданост, аз лесно се убеждавам, че вашите сърца са свободни от зловредното самомнение и волнодумство, че те, напротив, са просмукани от редки чуждоземни учения, до които в нашето невежествено време се стига трудно, колкото и да се стремим да ги усвоим. Ето защо аз, извисила се някога над личните си пристрастия, сега не мога да се въздържа да не отправя към вас тези наистина банални и обикновени думи: бъдете мои скъпи, прескъпи, най-скъпи гости!

— Аз съм си бос — пошепна на ухото ми Панюрж, — отговорете вие, ако искате.

Аз обаче не отговорих, не отговори и Пантагрюел и всички продължавахме да мълчим. Тогава кралицата каза:

— По това ваше мълчание разбирам, че вие не само сте излезли от школата на Питагор, от която от памтивека води началото си постепенно размножаващият се род на моите прадеди, но че и в Египет, тази люлка на възвишена философия, преди много луни сте си гризали ноктите и сте си чесали главата с пръст. В питагорейската школа мълчанието е символ на знание, египтяните също възвеличавали и обожествявали мълчанието, а първосвещениците в Хиерополи принасяли жертви на великия бог, без да произнесат нито дума, безшумно и безмълвно. Аз ни най-малко не възнамерявам да покажа спрямо вас отсъствие на признателност — напротив, желая в нагледна форма да ви ексцентрирам моите мисли, макар същността им да се абстрахира от мен.

Завършила речта си, тя се обърна към прислужниците си и каза само това:

— Табахими, Панацея!

При тези думи табахимите ни помолиха да извиним госпожа кралицата за това, че няма да обядва с нас, тъй като за обяд не приемала нищо освен няколко категории, идеи, истини, образи, абстракции, концепции, вторични сентенции, тези, антитези, метемпсихози и трансцендентни хипотези.

После ни отведоха в неголяма стая, цялата окичена с алармени звънци. Един господ само знае как ни нагостиха тук. Разправят, че Юпитер записвал всичко, що става по света, върху щавената кожа на козата, кърмила го някога на Крит, същата онази кожа, която му служела за щит в битката с титаните (за което и получил прозвището Егиох). Кълна се в честта си, приятели мои пияници, че не на една, а и на осемнайсет кози кожи не ще изброите чудните предястия, ястия и лакомства, които ни предложиха, даже ако пишете с такива малки буквички, с каквито била написана онази Омирова „Илиада“, която прочел Цицерон и за която казва, че било възможно да се покрие с орехова черупка. А ако питате мен, даже да бях стоуст и да имах сто езика, глас като корабна сирена и сладкодумието на Платон, не бих могъл и в четири книги да ви опиша третинка от половината на това, което видях. Пантагрюел пък ми каза, че ако питам него, кралицата влагала в думата „Панацея“ същия смисъл за богато пиршество, какъвто влагал Лукул в името „Аполон“, което произнасял, когато желаел да нагости пребогато свои приятели, дошли макар и неочаквано, както това правели понякога Цицерон и Хортензий.

Глава XXI
Как кралицата прекарваше времето си следобед

След обяда един от хахамимите ни заведе в залата на госпожа кралицата и там видяхме как тя, обкръжена от принцове и придворни дами, пресяваше, отсяваше, отвяваше и прекарваше следобедното си време през голямо красиво решето от бяла и синя коприна. Видяхме също така как, възкресявайки древността, всички заедно танцуваха

кордас,

емилия,

сициния,

ямбически танц,

персийски,

фригийски,

тракийски,

калабризъм,

молоска,

кернофор,

монтас,

терманстри,

флорария,

пирик и хиляди други танци.

После, с позволение на кралицата, посетихме двореца и там видяхме толкова необикновени неща, толкова чудесни и толкова странни, че и сега още, като си помисля за тях, изпадам във възторг. Но нищо не ни удиви тъй, както изкуството на нейните придворни: абстрактори, перазони, недибими, сподизатори и други, които, без да го усукват, направо си казаха, че госпожа кралицата прави само невъзможното и лекува само неизлечимите болести и че с лечение на останалите се занимават нейните помощници.

Аз видях там млад перашим да лекува много тежки случаи на срамната болест от рода на руанската само като докосваше три пъти с парче от селско сабо зъбовидните прешлени на болните.

Видях друг да лекува чудесно болни от различни водянки — гимпанисти, асцитики и хипозаргики, като ги удряше по корема девет пъти подред без прекъсване с тенедоска секира.

Трети мигом лекуваше всички видове трески само като прикачваше от лява страна на пояса на болния лисича опашка.

Четвърти лекуваше зъбобол само като промиваше с бъзов оцет три пъти корена на болния зъб, а после караше човека половин час да го суши на слънце.

Пети лекуваше всички видове подагра, била тя остра, уроническа, наследствена или придобита, само като караше болния да си затваря и отваря очите.

Шести на бърза ръка излекува девет почтени дворяни от болестта на свети Франциск[1], като ги освободи от всички дългове, а на шията на всеки от тях окачи кесия с десет хиляди екю с изображение на слънцето.

Седми с помощта на някакво чудодейно приспособление изхвърляше през прозорците къщите и по този начин ги проветряваше.

Осми лекуваше трите форми на изтощителна треска — малокръвие, обезсилване и изпосталяване, но не с прилагане на млечни диети, якии, лапи или с каквито и да било други средства, а само като подстригваше болните като калугери за срок от три месеца. И ни уверяваше, че ако не се поправят и не напълнеят в манастирите, ни господ, ни лекар, ни дявол може да им помогне.

Накрая видях още един, заобиколен от множество жени, застанали в две редици: едната се състоеше от млади белолики девойки, крехки, нежни, засмени и, както ми се стори, готови за всякакви услуги, а другата — от старици, беззъби, гуреливи, набръчкани, мършави, сякаш на вятър сушени. Обясниха на Пантагрюел, че лекарят претопява и подмладява стариците, които благодарение на изкуството му се превръщали ето в такива девойки, а тези двойки също били старици, но той тъкмо този ден ги бил претопил и им възвърнал напълно и хубостта, и линията, и елегантността, и изяществото на техните петнайсет или шестнайсет години, с изключение само на петите, останали къси и даже по-къси, отколкото били в младите им години. Ето защо отсега нататък при всяка среща с мъж те ще бъдат покорни и лесно ще падат на гърба си.

Стариците почтително изчакваха реда си и уверяваха лекаря, че за природата е горчива мъка, когато хубостта на един все още отзивчив задник не е вече същата. Та човекът не оставаше без работа, а и хубави пари си изкарваше. Пантагрюел го запита не подмладява ли чрез претопяване и старци; отговориха му, че не, но че може да се подмладят, като спят с претопена жена, защото така ще се заразят от оная пета разновидност срамна болест, наречена капене, или по гръцки офиазис, при която хората менят косата и кожата си, както ежегодно я менят змиите, и ето така само младостта им ще се върне, както се връща за арабския феникс. Това е истински извор на младост. Само по този начин стари и грохнали стават млади, жизнерадостни и бодри, както по думите на Еврипид се е случило с Иолай или по милостта на Венера с хубавия Фаон, когото толкова обичала Сафо, или с Титон — благодарение на Аврора, с Язон, подпомогнат от Медея, с Есон, който според уверенията на Ферекид и Симонид бил преобразен и подмладен пак от Медея, а така също, както твърди Есхил, и с дойките на веселия Бакхус, и не само с тях, но и с мъжете им.

[1] … болестта на свети Франциск… — тоест бедността. ↑

Глава XXII
Как служителите на Квинтата се занимаваха с различни дела и как госпожа кралицата ни натовари с длъжността на абстрактори

После аз видях мнозина от гореупоменатите прислужници да избелват за нула време етиопци само като им потъркат корема с дъното на кошница.

Други, впрегнали в хомот три двойки лисици, оряха и засяваха крайбрежния пясък, без да отиде напразно ни едно семенце.

Трети миеха керемиди така, че им смъкваха боята.

Четвърти дълго чукаха в мраморна чутура шмиргел, който вие наричате пемза, и така извличаха от него вода и му изменяха състава.

Пети стрижеха магарета и получаваха превъзходна вълна.

Шести беряха грозде в трънаците, а в бодилите смокини.

Седми дояха козли и за голяма полза на стопанството изливаха млякото в решето.

Осми миеха на магаретата главите и в същата вода си изпираха прането.

Девети ловяха с мрежи вятър, а заедно с вятъра и огромни раци.

Видях как млад и сръчен сподизатор добиваше от умряло магаре газове и после ги продаваше по пет су за лакът.

Друг оставяше да загният сехаботи. О, какво апетитно блюдо!

Но Панюрж започна да повръща ужасно, когато видя някакъв архадарпнин да излива цяла каца човешка урина върху конски фъшкии, смесени с голямо количество християнски изпражнения. Какъв мръсник! Но той ни увери, че с тази свещена отвара пои и крале, и велики князе и че благодарение на нея им продължава живота с един, а понякога и с цели два туаза.

Други разкъсваха с коляно наденици.

Други деряха змиорки от опашката и змиорките викаха само след като биваха одрани, а не като меленските.

Други от нищо правеха нещо, а от нещо — нищо.

Други режеха огъня с нож, а водата черпеха с решето.

Други майсторяха от чугуна луна, а от млякото — облаци.

Ние видяхме още дванайсет други, които пируваха под сянката на дърветата и от големи и хубави стакани пиеха четири сорта чудесно, охладено винце; после ни обясниха, че те, придържайки се към местния обичай, повдигат времето и че именно така повдигали някога времето Херкулес и Атлант.

Други се простираха според чергата си, занимание, което ми се стори приятно за окото и благоразумно.

На други храната стигаше за по един зъб и ето защо само сегиз-тогиз изтичваха на двора.

Други пък, седнали край голяма цветна леха, грижливо измерваха скока на бълхите и ме уверяваха, че този род занимание бил повече от необходим за управление на кралства, за водене на войни, както и за поддържане на реда в държавите, и в потвърждение на това се позоваха на Сократ, който пръв смъкнал философията от небето на земята и от пуста и ненужна я направил разбираема и полезна, употребявайки половината от времето си в измерване скока на бълхите, а накрая казаха, че не било задължително да им вярваме, но че фактът си е факт, потвърден от квинтесенциала Аристофан.

Аз видях и двама здравеняци (които тук наричат гиборими), кукнали на върха на една кула, и не за друго, а, както после ми обясниха, за да пазят луната от вълци.

Срещнах, запилени в едно градинско кътче, и други четирима, спорещи ожесточено за нещо и готови да си изскубят взаимно косите; когато ги запитах какво е предизвикало тази тяхна кавга, отговориха ми, че вече от четири дни заседават и обсъждат три възвишени, свръхметафизически проблема, за решението на който си обещавали планини от злато. Първият проблем се отнасял до сянката на нескопено магаре; вторият — до дима от фенера и третият — до козята козина: вълна ли е, или не е. Казаха ни освен това, че не намирали за странно две противоречиви съждения да бъдат верни по модус, форма, съдържание и време — положение, което би накарало парижките софисти по-скоро да изменят на вярата си, отколкото да го приемат.

Ние все още наблюдавахме внимателно чудесните занимания на тези хора, когато на небето блесна ясният Хеспер и в същия миг пред нас се появи госпожа кралицата, придружавана от благородната си свита. И отново появяването й смути дълбоко душите ни и ослепи очите ни. Тя скоро забеляза смущението ни и каза:

— Онова, което кара човешката мисъл да блуждае в бездните на изумлението, не са последствията, в чиято тясна връзка с естествените причини хората се убеждават благодарение умението на изкусни майстори — не, това по-скоро е дръзновената новост на опита, въздействаща на чувствата им, тъй като човекът не може да си представи колко лека е работата, когато прилежното учение бъде съчетано с ясната мисъл. Ето защо овладейте се, освободете се от всякакви страхове, които ви обземат, когато наблюдавате действията на когото и да било от моите служители. Гледайте, слушайте и съзерцавайте по ваша воля всичко, що има в моя дом, и вие малко по малко ще се освободите от игото на невежеството. Такова е моето желание, а за да се уверите в неговата искреност, както и от уважение към живата любознателност, преизпълнила сърцата ви, аз ви предоставям званието и длъжността на абстрактори. Гебер, моят пръв табахим, ще ви включи в списъка преди заминаването ви.

Тъй ни каза тя, а ние, хъката, мъката, нито да откажем, нито да приемем. Накрая мълчаливо и почтително й изказахме своята признателност и приехме тази славна длъжност.

Глава XXIII
Как бе предложен обяд на кралицата и как тя ядеше

Като свърши речта си, госпожа кралицата се обърна към придворните си и каза:

— Хранопроводът, този всеобщ посланик, обслужващ всички наши органи, както низши, така и висши, ни задължава да им възстановим чрез подходяща храна онова, което са загубили при постоянното действие на естествената топлина върху основната влага. Сподизатори, хасиними, несманими и перашими, ваше задължение е да сложите бързо трапезата и да я отрупате с всички видове полезни храни. Колкото до вас, благородни прегусти, а така също и вие, мили мои маситери, то умението ви, съчетано с грижовност и усърдие, не ми позволява да изисквам повече, освен все така безукорно да изпълнявате дълга си и все така неизменно да бодърствате. Аз само ви напомням вашите задължения.

Като каза това, кралицата с няколко придворни дами се оттегли за известно време и тогава ни обясниха, че тя отива да се окъпе, който обичай бил разпространен в древните времена не по-малко от обичая в наши дни да си мием ръцете преди ядене. Междувременно бързо наредиха една до друга масите и ги покриха с изящни покривки. После разгласиха, че госпожа кралицата не яде нищо освен небесна амброзия и че не пие нищо освен божествен нектар. Затова пък велможите, придворните дами, както и наши милости нагостиха с такива редки, скъпи и вкусни гозби, каквито и самият Апиций[1] не е сънувал.

Към края на угощението, за в случай, че гладът тук-там продължи да заявява правата си, донесоха блюдо с най-различни ястия, но толкова голямо и толкова обемисто, че златният поднос, който Питий Витински подарил на цар Дарий, едва ли би го покрил. Блюдото бе пълно с най-различни супи, салати, фрикасета, рагу, козя скара, телешко задушено, телешко варено, месо, изпечено на дървени въглища, осолено говеждо, пушен свински бут, божествена пастърмица, сладки торти, камари кускус по мавритански, сирене, кремове, желета и всякакви плодове.

Всичко ми изглеждаше хубаво и апетитно и при все това не вкусих от нищо, защото бях сит до гуша. Само трябва да ви кажа, че там видях пастети, запечени в тесто, нещо твърде рядко, и тези запечени в тесто пастети бяха поднесени в гърне. На дъното на това гърне забелязах много зарове, обикновени карти, карти за играта таро, люети[2], шахматна дъска и табла за игра, както и чашки, пълни със златни екю за желаещите да играят.

Под всичко това съгледах и не малко мулета с хубави попони и кадифени чапраци, а така също и раванлии коне с мъжки и дамски седла, не зная колко меко подплатени носилки и няколко каляски с каросерия, изработена в Италия, за ония, които биха искали да се поразходят навън.

Всичко това не ме учуди бог знае колко, но аз още никога не бях виждал някой да яде така, както госпожа кралицата. Тя не дъвчеше нищо, и не защото нямаше хубави и здрави зъби, нито пък храната, която й поднасяха, не изискваше дъвчене, а просто защото такъв бе нейният нрав и обичай. Най-напред опитваха храната нейните прегусти, после я поемаха и почтително я дъвчеха маситерите, които имаха атлазено гърло със златни жилки и багрилки, а зъби — хубави и бели като от мрамор, и когато с тези зъби сдъвкваха храната, както се полага, със златна фуния я вкарваха направо в стомаха на кралицата. Казаха ни още, че поради тази именно причина не тя, а други се изаквали вместо нея.

[1] Марк Габий Апиций — знаменит лакомец, римлянин (I в.). ↑

[2] Люети — разновидност на карти за игра. ↑

Глава XXIV
Как в присъствие на кралицата бе даден весел бал-турнир[1]

След вечерята в присъствието на госпожа кралицата бе даден бал-турнир, достоен не само да бъде гледан, но и да остане завинаги в паметта на зрителите. Преди откриването му застлаха пода на залата с огромен кадифен килим във вид на шахматна дъска, тоест разделен на бели и жълти квадрати, широки и дълги по три лакътя всеки. После в залата влязоха трийсет и двама млади хора, шестнайсет от които бяха в златни одежди, а именно: осем млади нимфи, облечени тъй, както древните си представяли свитата на Диана, крал, кралица, двама от охраната на двореца, двама рицари и двама стрелци. Така подредени влязоха и други шестнайсет, облечени в сребърни одежди. И всички се разположиха на килима по следния начин: кралете застанаха на последната редица в четвъртия квадрат, така че златният крал бе на бял квадрат, а сребърният — на жълт; кралиците заеха места до кралете: златната на жълт квадрат, сребърната на бял; редом с кралете и кралиците, в качеството си на техни телохранители, застанаха и стрелците, след стрелците — рицарите, след рицарите — стражата. Следващата редица на тази и на другата страна заеха осем нимфи. Между двете редици нимфи останаха четири реда празни квадрати.

Всяка партия си имаше свои музиканти, облечени в еднакви ливреи — едните от оранжева дамаска, другите от бяла; те бяха по осем от всяка страна и имаха най-разнообразни и необичайни инструменти, благозвучни и чудно мелодични, вариращи по тон, време и такт според развитието на бала, което аз намирах за чудесно, като имах предвид разнообразните стъпки, ходове, скокове, връщания, измъквания, засади, отстъпления и внезапни нападения.

Но онова, което поразяваше човешкото въображение, бе според мен поведението на участниците в бала: те така бързо долавяха звука, съответстващ на настъпленията и отстъпленията им, че с преминаване на музикантите в друг тон тутакси се озоваваха на съответните места въпреки множеството ходове, които се налагаше да предприемат. Правилата тук бяха такива: нимфите, заемащи предните редици и готови да влязат в бой, настъпват напред срещу неприятеля от квадрат на квадрат, с изключение на първия ход, когато им се разрешава да преминат два квадрата; за разлика от всички останали нимфите никога не отстъпват. Ако стане така, че една от тях се приближи до редицата на краля-неприятел, нейният крал я увенчава с кралски венец и от тази минута тя се движи като кралица, ползваща се от всички нейни преимущества; иначе нимфите атакуват неприятеля само напред, и то в диагонал. Обаче не им е позволено ни на тях, ни на други да пленяват когото и да било от своите неприятели, ако чрез този свой ход оставят краля си без прикритие и изложен на удари.

Кралете се движат и вземат неприятели във всички направления, но преминават само от квадрат на квадрат — от белия в жълтия и обратно, с изключение на първия ход; в такъв случай, ако тяхната редица е свободна от всякакви други фигури освен от стражата, кралят има право да върне стражата на мястото й и сам да застане под нейна защита.

Кралиците маневрират с много по-голяма свобода на действие от всички останали фигури, тоест те настъпват навсякъде, във всички направления, по всички начини, на всякакви разстояния, стига само мястото да не бъде заето от едного от нейните, а така също и по диагонал в нейния цвят.

Стрелците се движат и напред, и назад, и колкото искат далеч, но никога не менят цвета на своя квадрат.

Рицарите се движат и вземат под прав ъгъл, преминавайки свободно даже и заетия от неговите или от противниците квадрат, а освен това скачат наляво и надясно и на втори квадрат, без да държат сметка за цвета му; този скок е много опасен за противната партия и изисква от нейна страна голямо внимание, тъй като конниците никога не атакуват открито.

Стражите се движат и нападат само в права линия — надясно и наляво, назад и напред като кралете, с тази разлика, че могат да отидат колкото искат далече, стига само линията да е свободна.

Крайната цел на двете страни се свежда до това — да обсадят и затворят краля на враждебната партия, като го лишат от възможността да се изплъзне по един или друг начин. Когато най-после затворят краля така, че той не може ни да избяга, ни да получи помощ от своите, битката се прекратява и обсаденият крал загубва играта. Но за да го избавят от такава беда, всички негови воини са готови да му пожертват живота си.

И ето как, под звуците на музиката, сребърни и златни едни други се вземат в плен на бойното поле.

Когато някой вземе в плен неприятеля, покланя му се, а после леко го чуква по дясната ръка, отдалечава го от полесражението и застава на мястото му. Ако един от кралете попадне под удар, враждебната партия няма право да го плени; напротив, оня, който го поставя под удар или сам го нападне, е задължен да му се поклони доземи и да го предупреди за опасността с думите: „Господ да ви пази!“, за да могат воините на краля да го защитят и прикрият или пък сам той да смени мястото си, ако, не дай боже, никой не му се притече на помощ. Но, така или иначе, противникът не пленява краля, а, напротив, прикляка на лявото си коляно и му казва: „Добър ден!“

И с това турнирът завършва.

[1] … весел бал-турнир. — описание на шахматна игра. ↑

Глава XXV
Как се сражават трийсет и двамата участници в бала

Двете страни заеха местата си и музикантите засвириха войнствен марш както при атака. Тогава двете партии се раздвижиха и в очакване на минутата, когато ще срещнат противника извън пределите на своя боен стан, започнаха да се готвят за сражение. Музикантите на сребърните внезапно замълчаха, докато инструментите на златните продължаваха да свирят и ние си помислихме, че златните ще предприемат атака. А то така и стана! Музикантите засвириха друга мелодия и тогава видяхме как нимфата, стояща пред кралицата, се завъртя наляво около краля, сякаш искаше от него позволение да встъпи в бой, и поздрави своята партия. После смирено прескочи два квадрата и се поклони на враждебната партия, която възнамеряваше да нападне. В този момент златните музиканти млъкнаха и засвириха сребърните. Тук не считам за излишно да отбележа, че нимфата се поклони на краля и на цялата своя партия в знак на това, че не трябва да скръстят ръце и да бездействат; и те на свой ред се завъртяха наляво и се поклониха на нимфата с изключение на кралицата, която се обърна надясно към своя крал. Така се поздравиха всички и докато балът продължаваше, и едната, и другата страна не преставаха да се кланят именно по този начин.

По сигнал на сребърните музиканти нимфата, която бе застанала пред своята кралица, пристъпи напред и грациозно поздрави краля и цялата своя партия, а те, подобно на златните, на свой ред й се поклониха, само че се обърнаха надясно, а кралицата — наляво. Сребърната нимфа зае място на втория квадрат и като се поклони на противницата си, изведнъж се озова лице с лице срещу нея. И ако човек не знаеше, че настъпват само по диагонал, можеше да си помисли, че те ей сега ще се хванат за косите. Другарките им, златните, както и сребърните, ги последваха, като започнаха да настъпват клинообразно и се престориха, че се хвърлят в бой; златната нимфа, появила се първа на бойното поле, удари по ръката една сребърна нимфа, изкара я от строя и зае мястото й; скоро обаче при нов сигнал на музикантите тя на свой ред бе ударена от сребърния стрелец. Някаква златна нимфа измести стрелеца; тогава на бойния терен се появи сребърен конник, а златната царица зае място пред своя крал.

След всичко това, за да избегне гнева на златната царица, сребърният цар се оттегли надясно и зае мястото на своя защитник, което, изглежда, му се струваше отлично укрепено и добре защитено.

Двата конника, златният и сребърният, които дотогава спокойно наблюдаваха боя от лявата си позиция, изведнъж се раздвижиха, настъпиха във вражеския стан и плениха няколко нимфи, които нямаха възможност да отстъпят; в тази атака особено много се отличи златният конник, който прояви неустрашимост и рядко умение при пленяване на нимфите. Но сребърният конник бе замислил нещо по-сериозно: прикривайки истинските си намерения, той неведнъж се отказа да посегне към златните нимфи и като ги оставяше и прескачаше, неусетно се озова очи в очи с враговете, поздрави златния крал и каза: „Господ да ви пази!“ Това бе предупреждение, че златните трябва да помогнат на своя крал, и всички изтръпнаха от ужас; не че не можеха леко и бързо да окажат помощ на краля, но спасявайки краля, те щяха да загубят безвъзвратно десния защитник. Тогава златният крал се оттегли наляво, а сребърният конник плени златния страж, което бе за тях голяма загуба. Но златната партия реши да отмъсти и обкръжи конника от всички страни, така че той не можеше да мръдне; какво ли не стори горкият, за да избяга, а и неговите как ли не се мъчиха да го запазят, но не успяха и накрая златната царица го плени.

Загубили една от главните си опори, златните стегнаха редици и започнаха да нанасят удари, за да си отмъстят, което, между нас казано, не беше дотам разумно, колкото и големи да бяха загубите, нанесени от тях на вражеската армия.

За да заблудят противника и си отмъстят достойно, сребърните отстъпват на златната царица една от нимфите си, ала тайно й устройват засада, и то така, че след изоставянето на нимфата стрелецът едва не пленява сребърната кралица. Златният конник замисля да улови сребърния цар и сребърната царица и им казва: „Добър ден!“. Спасява ги сребърният стрелец, но в същия миг той е пленен от златна нимфа, която на свой ред е пленена от сребърна нимфа. Боят се разгаря. Стражите се устремяват на помощ. Всички се хвърлят в страшна схватка. Енио[1] все още не се вестява. Веднъж на сребърните се отдава да проникнат чак до шатрата на златния крал, но веднага ги отблъскват. Наред с други и златната царица показва неустрашимост и извършва големи подвизи — сега тя с един удар грабва сребърния стрелец и маневрирайки умно и смело, пленява сребърния страж. Тогава сребърната царица бие тревога и със същата неустрашимост открива огън и взема в плен последния златен страж и няколко нимфи.

Двете царици дълго воюват, опитвайки ту да се уловят една друга от засада, ту да спасят себе си и да опазят царете. Най-после златната царица пленява сребърната, но тук нея самата неочаквано я взема в плен сребърният стрелец. След всичко това на златния крал остават само три нимфи, стрелец и защитник, а на сребърния три нимфи и десният конник. Ето защо сега и двете партии проявяват благоразумие и сдържаност и борбата губи от остротата си.

Двамата царе изглеждат наскърбени от загубата на своите възлюбени кралици и правят всичко, което е по силите им, за да се сдобият с нимфи, да встъпят в брак с тях, да ги заобичат от все сърце и им обещаят със сигурност царски сан, стига само те да проникнат до последната линия на враждебния цар. Златните нимфи напредват и една от тях става царица, която коронясват и обличат в нови одежди.

Сребърните нимфи също настъпват, още малко и една от тях ще стане царица, но златният страж през всичкото време я преследва по петите и точно тук я спира.

След възшествието си на престола новата златна царица пожелава да се покаже силна, храбра, войнствена. И тя наистина извършва геройски подвизи на полето на честта. Междувременно обаче сребърният конник пленява златния защитник, охраняващ границата. По силата на този факт сребърните вече имат своя царица, която още със стъпването си на престола на свой ред иска да покаже храброст. Боят се разпалва с нова сила. И двете страни предприемат хиляди хитрости, засади и маневри, докато най-после сребърната царица тайно се промъква в шатрата на златния цар и му казва: „Господ да ви пази!“ А на бедния цар е известно, че може да получи помощ само от новата си царица. И ето че тя, без много да му мисли, се хвърля да го спасява. Тогава сребърният конник, който препуска на всички страни и държи под око златния цар, догонва царицата си и двамата поставят царя в такова ужасно положение, че за да се спаси, царят пожертва царицата си. Но, така или иначе, златният цар съумява да плени сребърния конник; златният стрелец и последните две оцелели нимфи със сетни сили се мъчат да запазят своя цар, докато най-после всички биват пленени и златният цар остава сам. Тогава цялата партия на сребърните се покланя ничком и му казва: „Добър ден!“, тъй като победата е на страната на сребърния крал. При тази дума двете групи музиканти засвирват нещо като победен марш. И този пръв бал завърши с такова веселие, с такива мили, благородни и очарователни игри, че всички ние само дето не се разтопихме от толкова възвишени наслади и накрая се почувствахме като боговете на Олимп.

След завършване на първия турнир двете партии заеха изгодни позиции и за втори път започнаха да се сражават както преди, само че музиката беше с половин такт по-бърза от предишната и ходът на сражението бе съвършено друг. Така например сега видях, че златната царица, недоволна от поражението на армията си и въодушевена от войнствения марш, бе една от първите, встъпили в боя заедно със стрелеца и конника, и едва не пипна в шатрата му сребърния цар, макар и заобиколен от офицери. Като видя, че планът й е разкрит, тя се вклини в близкото вражеско поделение и изби толкова сребърни нимфи и офицери, че сърцето ми се скъса от мъка. Човек би казал, че някаква друга Пентезилея връхлита върху гръцкия стан; но тази сеч не продължи дълго, тъй като сребърните, които се ужасяваха от загубата на своите хора, но не показваха скръбта си, устроиха на златната царица засада и странстващият конник, със съдействието на стрелеца от далечния ъгъл, я плени и изведе от строя. И всички останали скоро бяха победени. Но дето има една дума — „всяко зло за добро“, та и нашата златна царица отсега нататък ще си отваря очите на четири, ще си стои до царя, няма да се запилява сама където й видят очите и когато намисли да тръгва на поход, ще си намери свита, каквато й приляга. Та както и да е, но победители и този път бяха сребърните.

Така точно двете партии се построиха и за третия и последен бал, само че сега лицата на всички бяха по-весели и очите гледаха посмело. А и музиката бе по-жива, с такт, който надхвърляше квинтата, и в тоналност, близка на фригийската и марсиалната, подобна на онази, която някога измисли Марсий. И ето че всички като по даден знак се устремиха напред и встъпиха в чудесен бой, но с такава лекота, че за един такт правеха четири хода с подобаващите за случая кръгообразни поклони, за които стана дума по-горе, така че ходовете се превърнаха в същински скокове, прескачаници и лудешки премятаници, следващи бързо едни след други.

Като ги гледахме как, кланяйки се, се въртяха на един крак, ние неволно ги сравнявахме с пумпалите, които децата разиграват с камшичета и които се въртят така бързо, че изглеждат неподвижни — и тогава децата казват за тях, че спят. Ако спрем поглед върху някаква цветна точка, тя ще ни се стори не точка, а непрекъсната линия, както умно е забелязал Никола Кузански в своя трактат върху сложните проблеми на физиката.

Ръкопляскания се раздаваха непрекъснато от едната и от другата страна и се сливаха с одобрителните възгласи на участниците.

Суровият Катон, намусеният наш праотец Крас, човекомразецът Тимон Атински, Хераклит, презиращ смеха — тази вродена добродетел на човешката природа, — и те биха загубили своята мрачност при звуците на тази увличаща музика и при вида на тези воини, царе и нимфи, които тъй бързо и тъй безкрайно разнообразно съумяваха да се движат, местят, скачат, прескачат, обхождат и въртят, без да си пречат едни на други. И колкото повече оредяваха бойните редици на полесражението, толкова по-любопитно бе да се наблюдават примамките и засадите, към които прибягваха воюващите в такт с музиката.

Аз ще ви кажа още, че ако това необикновено зрелище смая сетивата, порази ума и разтърси цялото наше същество, то звуците на музиката още по-силно развълнуваха душите и вляха ужас в сърцата ни и сега вече не ни се струва невероятно, че с подобна войнствена мелодия Исмений накарал Александър Велики да стане и грабне оръжието, и то не в друго време, а когато бил на трапезата и мирно си обядвал.

В третата партия победител бе златният цар.

По време на тези танци госпожа кралицата неусетно изчезна и повече не я видяхме. Прислужниците на Гебер ни отведоха при него и там нанесоха имената ни в списък, отбелязвайки званието, с което кралицата ни бе удостоила. После, отправяйки се към пристанището Матеотехния, ние, за да не изпуснем попътния вятър, побързахме да се качим на корабите, а то иначе едва ли щяхме да го дочакаме по-рано от края на третата фаза на луната.

[1] Енио — гръцка богиня на войната. ↑

Глава XXVI
Как слязохме на остров Ходос[1], където пътищата ходят

След два дни плаване пред погледа ни се изпречи остров Ходос, гдето видяхме нещо наистина забележително. Пътищата тук са одушевени, ако не ни заблуждава Аристотел, който казва, че отличителната особеност на одушевените същества е способността им да се задвижват от само себе си. Защото там пътищата ходят като живи същества и едни от тях са блуждаещи подобно на планетите, други — ходещи, трети — кръстосващи се, а има и пресичащи се. И аз чух пътници да запитват местните жители: „Къде отива този път? Ами онзи?“, на което те им отговаряха: „За еди-коя си енория, за еди-кой си град, към еди-коя си река.“ И тръгвайки по верния път, пътниците без мъка и без особени усилия се озоваваха на желаното от тях място — все едно да си седнеш в лодка в Лион и да стигнеш по Рона в Авиньон или в Арл. Но, както знаете, нищо на този свят не е съвършено и никъде няма пълно щастие, та и тук подочухме, че някакви хора патрулирали пътищата и трамбували мостовете и че горките пътища се страхували от тях и бягали като от разбойници. Тези хора дебнели ходещите пътища, както се дебнат с примки вълци или с мрежи бекаси. Аз даже с очите си видях едного от тях, когото правосъдието беше задържало, защото без всякакво основание и, дето се казва, напук на здравия разум беше турил ръка на пътя към школото, а той е най-дългият; друг един пък се хвалеше, че хванал пътя към войната, тоест най-късия, и че тъкмо този избор щял да му помогне да достигне пръв своята цел.

По този повод Карпалим каза на Епистемон, когато един ден го видя, стиснал в ръка пишурката си, да препикава стобора, че вече не се учудва защо той всякога пристига пръв на сутрешните срещи при добрия Пантагрюел, тъй като хваща най-късия и най-правия…

На този остров аз се натъкнах на големия път за Бурж и го видях да ходи като прелат, а също така и да бяга, когато се задаваха каруцари, защото се боеше, че ще го тъпчат с копитата на конете си и ще го прегазят с каруците си, както Тулия прегазила с колесница собствения си баща, Сервий Тулий, шестия цар на римляните.

Видях и стария път от Перон за Сен-Кантен и намерих, че изглежда твърде добре за възрастта си.

Видях някъде между скалите и хубавия стар фератски път да възлиза в планината, яхнал огромна мечка. Като гледах този път отдалеч, неволно си спомних, че именно така изобразяват свети Йероним, ако, разбира се, заменим лъва с мечка; този път е не по-малко стар от него, имаше си и дълга, бяла, сплъстена брада и тя, то се знае, не бе друго, а ледник; по него се виждаха множество зле издялани борови трупи и сякаш беше приклекнал, ни прав, ни легнал, и се биеше в гърдите с големи остри камъни. С този си вид той извикваше у нас смесено чувство на страх и жалост. Докато го гледахме така, местният бакалавър ни дръпна настрана и като ни показа някакъв гладък път, съвсем бял и тук-там застлан със слама, каза:

— От днес нататък не подценявайте мнението на Талес Милетски, който казва, че водата е начало на всичко, нито думите на Омир, на свой ред потвърдил, че всичко води началото си от океана. И пътят, който виждате пред себе си, е излязъл от водата и ще се върне във водата: само преди два месеца тука плаваха с лодки, а сега минават каруци.

— Голяма работа! — рече Пантагрюел. — Намерихте с какво да ни учудите! Из нашия край стават къде-къде повече такива превращения, в годината може би по петстотин, че и повече.

Между това, като отправи поглед към тези ходещи пътища, той каза, че според него Филолай и Аристарх създали своите философски системи не някъде другаде, а именно на този остров, а Селевк[2] именно тук дошъл до извода, че не небето, а Земята се върти около оста си, колкото и да ни се струва вярно обратното; така например, когато плаваме по Лоара, готови сме да повярваме, че крайбрежните дървета се движат, докато всъщност те са неподвижни, а се движим ние, които лодката в своя бяг отнася със себе си.

Когато се завръщахме на кораба, видяхме, че недалеч от брега разпъват на колело трима пазачи по пътищата, сами попаднали в клопката, и че пекат на малък огън голям скитник, който толкова много бил някакъв път, че накрая му строшил и ребро; впоследствие ни обясниха, че се касае за пътя, водещ към нилските бентове и язове в Египет.

[1] Ходос — път (гр.). ↑

[2] Филолай Тарентски (V в. пр.н.е.) — философ-питагореец, учещ, че Земята се върти около Слънцето. Аристарх Самоски (III в. пр.н.е.) и Селевк (I в.), поддържали това становище на Филолай. ↑

Глава XXVII
Как отидохме на Острова на дървените обуща и няколко думи за Ордена на тананикащите братя

После се отбихме на Острова на дървените обуща, за чиито обитатели не може да се каже, че са хрисими постници; при все това кралят на острова, Бений Трети, ни прие твърде радушно и след първите чашки за добре дошли ни поведе да разгледаме някакъв нов манастир, замислен, построен и обзаведен от него за тананикащите братя — така нарече той своите монаси и ни обясни, че на материка живеят смирените служители и поклонници на кротката Мадона, item славните и достопочтени братя минорити, бемолци на папските були, братята минимални[1], лапачи на пушени херинги, а така също и братята осминки[2], с късичкото и сякаш само за тях измислено име — тананикащите. Съгласно разпорежданията и обнародваната грамота на Кралство Квинта, което е отстъпчиво и сговорливо всички те до един били облечени като майстори на покриви с тази само разлика, че например у анжуйските майстори-настилачи са подплатени коленете, а у тях търбухът бе подплатен с плънка и трябва да отбележа, че настилачите на търбуси тук са на голяма почит. Копчелъкът на панталоните им бе скроен във вид на пантоф и всеки монах имаше два копчелъка — един отпред и друг отзад — и тази копчелъшка двойственост надлежно изразяваше някакви заветни и страшни тайни. Тананикащите братя носеха сандали, кръгли като тасове, по подражание на обитателите на Пясъчното море[3]; освен това те си бръснеха брадите, а подметките на обувките им бяха подковани с гвоздеи. За да бъде ясно на всички, че към богинята Фортуна са равнодушни, те стрижеха и щавеха като свинска четина косите си на тила, от темето до самите плещи. Отпред от слепоочната кост надолу ги оставяха да си растат на воля. Така те противофортунстваха, давайки си вид, че отвръщат очи от земните блага. А за да покажат своето пълно пренебрежение към столиката Фортуна, носеха, само че не в ръка като нея, а на пояса си, остър бръснач, който два пъти в деня и три пъти в нощта остреха и точеха.

Всеки от тях носеше на краката си кръгла топка, защото, както знаете, богинята Фортуна е изобразявана с такава именно топка в краката. Качулката им се връзваше не отзад на расото, а отпред; така тананикащите братя скриваха лицето си и можеха да се смеят колкото си искат и над самата Фортуна, и над офортунените точно както правят нашите притворни, извинете, придворни дами, когато носят полумаските си, които древните наричат маски на милосърдието, защото прикриват много грехове и слабости. А задната част на главата, тоест тилът, е всякога открита у тях, както у нас лицето, и затова те можеха да ходят както пожелаят: и с корема напред, и със задника напред. Когато светите братя ходеха със задника напред, човек можеше да си помисли, че естествената им походка е такава — това впечатление се засилваше най-вече от кръглите сандали, а така също от копчелъка и обръснатия тил, наподобяващ лице с две очи и уста, нарисувани грубо, точно като на кокосов орех. А когато ходеха с корема напред, всеки би помислил, че играят на сляпа баба. Просто да им се ненагледаш!

А сега да ви разкажа какъв бе техният начин на живот: щом ясната зорница се покажеше над земята, те, въодушевявани от чувства на братска любов, си обуваха един на друг ботуши с шпори. Така в ботуши с шпори, те спяха или във всеки случай хъркаха с нос, оседлан от очила.

Ние намерихме този обичай за много странен, но тяхното обяснение до голяма степен ни задоволи; напомниха ни, че Страшният съд ще изненада хората, отдали се на сън и покой, и за да покажат колкото може по-ясно, че за разлика от галениците на Фортуна те не се боят да се представят пред този съд, братята спяха с ботуши, готови да скочат на коня при първия звук на тръбата.

Когато часовникът звънеше обяд (забележете, че всички техни часовници както в църквата, така и в трапезариите бяха направени по принципа на Понтано, тоест бяха подплатени с най-фин пух, а вместо махало имаха лисича опашка), та, казвам, когато часовникът звънеше обяд, те се събуждаха и се изуваха; а след туй всеки правеше каквото си искаше — един пикаеше, друг ходеше по нужда, трети кихаше. Но всички, по задължение и в изпълнение на строгия правилник, се прозяваха много и дълго и така да се каже, закусваха с прозевки. Това зрелище ми изглеждаше забавно. Оставяйки ботушите си на рафта, те излизаха на двора и старателно си измиваха ръцете и устата, а после сядаха на дълга скамейка и си чистеха зъбите без прекъсване, докато игуменът не подадеше знак, като им свирнеше с пръст; тогава всеки отваряше уста колкото може повече и се прозяваше — кога половин час, кога повече, кога по-малко, според това колко дълга закуска по мнението на игумена им се полагаше в този или онзи празник. След закуската устройваха тържествено шествие с две хоругви, на една от които бе чудесно изрисувана Добродетелта, а на другата — богинята Фортуна. Един от тананикащите братя носеше отпред хоругвата с Фортуната; зад него крачеше друг с хоругвата на Добродетелта и с китка за ръсене, натопена в Меркуриева вода[4], описана от Овидий в неговите „Фасти“ (кн. V), с която той непрестанно ръсеше събрата си, носещ хоругвата с образа на Фортуна.

— Този орден — рече Панюрж — противоречи на схващанията на Цицерон и академиците, които твърдят, че Добродетелта трябва да върви напред, а богинята Фортуна след нея.

Обясниха ни обаче, че постъпват така, защото възнамерявали да бичуват богинята.

По време на шествието те си тананикаха много мелодично не мога ви кажа какви точно антифони, защото всъщност не разбрах нищо от тази щуротия; но после, като се вслушах по-внимателно, забелязах, че пеят само с уши. О, какви дивни мелодии и как хармонично се сливаха те със звъна на камбаните! За дисхармония тук и дума не можеше да става. Пантагрюел се позагледа в шествието и веднага направи тази удивително тънка забележка:

— Доловихте ли хитростта на тананикащите братя? По време на шествието те излязоха от една врата на църквата, а влязоха през друга. Пазеха се да влязат оттам, отдето бяха излезли. Честна дума ви казвам, това са хитри хора, от хитри по-хитри. Все съм виждал хитри, но като тези не съм.

— Такава хитрост — прекъсна го брат Жан — е заимствана от някаква окултна философия, а аз не чаткам бъкел от нея.

— Тя е толкова по-страшна — забеляза Пантагрюел, — колкото по-малко я разбираш. Защото разбраната хитрост, разкритата хитрост, разгаданата хитрост губи всякакъв смисъл и престава да бъде хитрост — ние я наричаме глупост. Честна дума ви казвам, тези хора знаят още много други хитрости.

Със завършване на шествието, досущ като след разходка и полезни упражнения, тананикащите братя се отправяха към трапезарията, отпущаха се под масите на колене и лягаха по гърди и корем върху някакъв фенер. В това време се появяваше голямо, охранено Сандалище с вила в ръка и им предлагаше закуска: започваха със сирене и свършваха с горчица и зелена салата — такъв бил според уверенията на Марциал обичаят у древните. Накрая всеки получаваше малка паничка с горчица за след обяд.

Техният хранителен режим бе такъв: в неделя ядяха кървавица, наденици, луканка, телешко задушено, кюфтенца от свински черен дроб и бъбречета, не забравяйки сиренцето за възбуждане на апетита и горчицата за десерт. Понеделник — превъзходен грах със сланина, допълнен с дълъг коментар и с продължително четене между редовете. Вторник — нафора, кой колкото ще, питки, сладки и галети. Сряда — манджи по селски, което ще рече: хубави овнешки глави, телешки глави, че и борсукови главици, а борсуци из този край има под път и над път. Четвъртък — седем вида супи, а между тях — неизменната горчица. Петък — нищо освен оскруши и даже, ако съдя по цвета им, не напълно узрели. В събота глождеха кости. А нека ви кажа, че тези братя не бяха ни бедни, ни болни и че стомахът им и в събота действаше отлично. Обикновено пиеха антифортуново вино — така наричаха те някакво местно питие. Когато искаха да пият или да ядат, спускаха отпред качулките си, които им служеха за салфетки.

След обяда се молеха усърдно на бога, при което винаги си тананикаха; остатъка от деня те посвещаваха на добри дела в очакване на Страшния съд: в неделя се търкаха един друг, в понеделник се почукваха един друг по носа, във вторник се пощеха един друг; в сряда се секнеха един друг; в четвъртък си бъркаха един друг в носа; в петък се гъделичкаха един друг, а в събота се бичуваха един друг.

Така си живееха те в манастира. Когато се случеше, по нареждане на главния игумен, да се отлъчат нанякъде, от строго по-строго им се забраняваше под страх на най-ужасно наказание, бивайки на море или на река, да вкусят или даже да докоснат риба, а така също да вкусят или докоснат месо, когато са на суша, та за всички да стане ясно, че нито чревоугодието, нито любострастието имат над тях власт и че са непоколебими като Марпесианската скала[5]. И всяко свое действие съпровождаха с подобаващи за случая антифони и, както вече казахме, всякога пееха с уши. Когато слънцето се скриваше в океана, те нахлузваха ботушите си и се ритаха един друг както преди, а после надяваха очила и си лягаха да спят. Към полунощ влизаше Сандалището и тогава всички скачаха и започваха да точат и острят бръсначи, а след приключване на шествието се шмугваха под масите и се хранеха по гореописания начин.

Като гледаше тези весели тананикащи братя, брат Жан Зъботрошача, който разбра самата същина на техните устави, изгуби всяко самообладание и високо извика:

— Ах вие, обръснати плъшоци, как ми се ще да ви подбръсна! О, как не е тук сега Приап, та като на нощните тайнства в Канидия с всичка сила да пръдне и вие да си пеете, а той да ви държи исо със задника си. Едва сега разбирам, че наистина сме на земя антихтонова и антиподова. В Германия рушат манастири и разпопват калугери, а тук възсядат коня с лице към опашката и всичко върви наопаки.

[1] … братята минимални… — орден на „най-младите братя“. ↑

[2] … братята осминки… — име, измислено от Рабле. ↑

[3] Пясъчното море — област на Арабския полуостров. ↑

[4] Меркуриева вода — светена вода. ↑

[5] Марпесианската скала — Марпес — планина на остров Парос, където се добивал прочутият пароски мрамор. ↑

Глава XXVIII
Как Панюрж, разпитвайки едного от тананикащите братя, получи от него едносрични отговори

Откакто бяхме стъпили на този остров, Панюрж се занимаваше само с едно — внимателно изучаваше физиономията на тези брадати, тананикащи братя. Накрая дръпна за ръкава едного от тях, мършав като пушен дявол, и го запита:

— Frater[339], тананикащ, тананикащий, брада тананикаща, къде ти е милинката?

На това тананикащият отговори:

— Долу.

Панюрж: А има ли много като нея?

Тананикащият: Малко.

Панюрж: Колко точно?

Тананикащият: Двайсет.

Панюрж: А колко бихте желали да бъдат?

Тананикащият: Сто.

Панюрж: Къде ги криете?

Тананикащият: Там.

Панюрж: Предполагам, че всички не са на една възраст; ами височки ли са?

Тананикащият: Височки.

Панюрж: А какъв е цветът на лицето?

Тананикащият: Лилиев.

Панюрж: На косите?

Тананикащият: Рус.

Панюрж: А какви са очичките?

Тананикащият: Черни.

Панюрж: А гърдичките?

Тананикащият: Кръгли.

Панюрж: Личицата?

Тананикащият: Красиви.

Панюрж: Ресниците?

Тананикащият: Гъсти.

Панюрж: Прелестите?

Тананикащият: Напращели.

Панюрж: Погледът?

Тананикащият: Открит.

Панюрж: Крачетата?

Тананикащият: Гладки.

Панюрж: Петите?

Тананикащият: Къси.

Панюрж: А дупенцето?

Тананикащият: Превъзходно.

Панюрж: Ами ръцете?

Тананикащият: Дългички.

Панюрж: Какво носят на ръцете си?

Тананикащият: Ръкавици.

Панюрж: А какви са пръстените по ръцете им?

Тананикащият: Златни.

Панюрж: Какво употребявате, за да ги обличате?

Тананикащият: Плат.

Панюрж: С какъв плат ги обличате?

Тананикащият: С нов.

Панюрж: Какъв цвят има той?

Тананикащият: Синкавозелен.

Панюрж: А какви са шапчиците им?

Тананикащият: Сини.

Панюрж: Ами чорапките?

Тананикащият: Кафяви.

Панюрж: И тъй, какви са дрешките?

Тананикащият: Мекички.

Панюрж: А от какво са обущенцата?

Тананикащият: От кожа.

Панюрж: Обикновено какви са?

Тананикащият: Мръсни.

Панюрж: А как ходят?

Тананикащият: Чевръстичко.

Панюрж: Да минем към кухнята — искам да кажа, към кухнята на вашите мили; и без да бързаме, нека обследваме всичко — до най-малките подробности. Какво има в кухнята?

Тананикащият: Огън.

Панюрж: С какво поддържат огъня?

Тананикащият: С дръвца.

Панюрж: Какви именно?

Тананикащият: Сухи.

Панюрж: Какво дърво предпочитате?

Тананикащият: Тис.

Панюрж: А съчки и трески?

Тананикащият: Елови.

Панюрж: С какво отоплявате стаята?

Тананикащият: С бор.

Панюрж: И с какво още?

Тананикащият: С липа.

Панюрж: Половината за въпросните госпожички аз вече зная. А как ги храните?

Тананикащият: Добре.

Панюрж: Какво ядат?

Тананикащият: Хляб.

Панюрж: Какъв?

Тананикащият: Черен.

Панюрж: И какво още?

Тананикащият: Месо.

Панюрж: Какво именно?

Тананикащият: Печено.

Панюрж: А супа не ядат ли?

Тананикащият: Не.

Панюрж: Ами сладки?

Тананикащият: Всякакви.

Панюрж: Аз също. А риба ядат ли?

Тананикащият: Да.

Панюрж: Каква? И какво още?

Тананикащият: Яйца.

Панюрж: И как ги предпочитат?

Тананикащият: Варени.

Панюрж: Да, но какви точно?

Тананикащият: Твърди.

Панюрж: И само това ли ядат?

Тананикащият: Не.

Панюрж: А какво друго им давате?

Тананикащият: Говеждо.

Панюрж: И какво още?

Тананикащият: Свинско.

Панюрж: И още какво?

Тананикащият: Гъски.

Панюрж: А освен това?

Тананикащият: Гъсоци.

Панюрж: Item?[340]

Тананикащият: Петли.

Панюрж: А какво от рода на подправките?

Тананикащият: Сол.

Панюрж: А за подслаждане?

Тананикащият: Шира.

Панюрж: Ами в края на обяда?

Тананикащият: Ориз.

Панюрж: И още какво?

Тананикащият: Мляко.

Панюрж: И какво още?

Тананикащият: Грах.

Панюрж: Но какъв грах имате предвид?

Тананикащият: Зелен.

Панюрж: А какво прибавяте към граха?

Тананикащият: Сланинка.

Панюрж: Ами какви плодове им предлагате?

Тананикащият: Вкусни.

Панюрж: Но какви?

Тананикащият: Сурови.

Панюрж: А други още?

Тананикащият: Орехи.

Панюрж: А как пият вашите мили?

Тананикащият: До дъно.

Панюрж: И какво пият?

Тананикащият: Винце.

Панюрж: Какво собствено?

Тананикащият: Бяло.

Панюрж: А зимъс?

Тананикащият: Червено.

Панюрж: Пролетес?

Тананикащият: Тръпчиво.

Панюрж: Лете?

Тананикащият: Изстудено.

Панюрж: Есенес и по гроздобер?

Тананикащият: Сладко.

— Кълна се в расото си — извика брат Жан, — кой знае какви са пълнички, мекички и закръгленички тези тананикащи веселячки и как ли чевръстичко ходят, щом тъй хубаво и тъй богато си похапват!

— Но, моля, почакайте, аз още не съм свършил — каза Панюрж.

Панюрж: Кога си лягат?

Тананикащият: Нощем.

Панюрж: А кога стават?

Тананикащият: Денем.

— Такъв мил тананикащ братец тази година аз още не съм срещал — забеляза Панюрж. — Дано бог, светият блажен Тананикащ брат и светата блажена непорочна Тананикаща дева му помогнат да стане председател на парижката Съдебна палата. Боже неботворче, приятели мои, я си помислете само какъв възбудител на дела, какъв ускорител на процеси, какъв прекратител на спорове, какъв опустошител на архиви, какъв претупвач на документи, какъв любител на бързописи би излязъл от него!… А сега да си дойдем на думата и да поговорим по-подробно и по-спокойно за вашите сестри во Христе.

Панюрж: Какъв е входът към тях?

Тананикащият: Широк.

Панюрж: А преддверието?

Тананикащият: Прохладно.

Панюрж: А по-нататък?

Тананикащият: Просторно.

Панюрж: Не, не — аз питам, какво е времето там?

Тананикащият: Топло.

Панюрж: А какво има по покрива?

Тананикащият: Косми.

Панюрж: Какви на цвят?

Тананикащият: Червеникави.

Панюрж: А у по-старите?

Тананикащият: Посивели.

Панюрж: Ами как подскачат?

Тананикащият: Лекичко.

Панюрж: Подмахват ли с краченцата?

Тананикащият: Честичко.

Панюрж: Шавливи ли са всички?

Тананикащият: Прекалено.

Панюрж: Ами вашите оръдия какви са?

Тананикащият: Тип-топ.

Панюрж: А главичките им?

Тананикащият: Закръглени.

Панюрж: Ами цветът им?

Тананикащият: Тъмночервен.

Панюрж: А накрая, подир всичкото, какви стават?

Тананикащият: Свитички.

Панюрж: Ха сега кажи, като какви са и яйчицата ви?

Тананикащият: Напращели.

Панюрж: Къде ги настанявате?

Тананикащият: Близичко.

Панюрж: Ами накрая, подир всичкото, какви са?

Тананикащият: Поомекнали.

Панюрж: Хайде сега в името на монашеския ви обет да ми отговорите, с какво ръсите вашите мили, когато ви се доще да се позанимаете с тях?

Тананикащият: С водица.

Панюрж: И какво казват, когато ги сваляте?

Тананикащият: Гугукат.

Панюрж: Гугукат, милинките, и като шекер се топят, нали?

Тананикащият: Топят се.

Панюрж: А деца раждат ли ви?

Тананикащият: Никога.

Панюрж: А как спите с тях?

Тананикащият: Голи.

Панюрж: Отговорете ми в името на същия този ваш монашески обет: колко пъти на ден обикновено се събирате с тях?

Тананикащият: Шест.

Панюрж: А през нощта?

Тананикащият: Десет.

— Е — каза брат Жан, — този сваляч не смее да прехвърли шестнайсетте — скромен е.

Панюрж: Ти можеш ли толкоз, брат Жан? С този наглава не се излиза. И другите ли я карат така?

Тананикащият: Всички.

Панюрж: Кой е най-любвеобилният?

Тананикащият: Аз.

Панюрж: А от засечка не се ли боите?

Тананикащият: Никога.

Панюрж: Виж ти, виж, да бяха ми казвали, че на света има такива братя во Христе, нямаше да повярвам. А ако изпразните и изцедите сперматозоидните си съдове, остава ли у вас нещо за другия ден?

Тананикащият: И още как!…

Панюрж: Или аз съм откачил, или те имат прехвалената индийска билка на Теофраст. Ами ако по силата на естествения ход на нещата или по друга някаква причина стане така, че по време на интеграцията църкалото ви се посвие, какво ще речете на това?

Тананикащият: Беда!

Панюрж: И какво правят тогава вашите мили?

Тананикащият: Писукат.

Панюрж: Ами ако, не дай боже, ваши милости останат в пълен пас за цял ден?

Тананикащият: Още повече.

Панюрж: Тогава какво им предлагате?

Тананикащият: Залъгалки.

Панюрж: А те с какво ви се отплащат?

Тананикащият: С ругатни.

Панюрж: Казваш ли още нещо?

Тананикащият: Не, пръцкам.

Панюрж: Как?

Тананикащият: Басово.

Панюрж: Ами как ги наказвате?

Тананикащият: Със стръв.

Панюрж: И какво излиза от това?

Тананикащият: Кръв.

Панюрж: А после започвате пак?

Тананикащият: Със същия мерак.

Панюрж: И тогава между вас какво се възцарява?

Тананикащият: Каквото и през ум не ви минава.

Панюрж: В името на същия ваш обет отговорете ми сега, кога у вас настъпва затишие?

Тананикащият: През август.

Панюрж: А кога е най-напечено?

Тананикащият: През март.

Панюрж: А през останалото време как върви работата?

Тананикащият: Весело.

Тогава Панюрж се засмя и каза:

— Ето ви го цял-целеничък бедния тананикащ братец. Чухте ли колко кратки, ясни и убедителни са едносричните му отговори? Той е от ония, дето цепят черешата на три, хубаво да знаете.

— Дявол го взел — прекъсна го брат Жан, — ти да не мислиш, че с миличките си говори едносрично? Кой знае колко е многосричен с тях! Казваш, че цепи черешата на три — кълна се в каквото поискаш, че на два залъка ще оплюска цяла овнешка плешка и че на един дъх ще изпраска две пинти вино. Нали го виждаш, че е останал без душа.

— Живи канибали, ви казвам — додаде Епистемон. — А на нас разправят, че на този свят нямат нищо друго освен собствения си живот. Какво повече имат кралете и господарите?

[339] Брат (лат.). — Б.пр. ↑

[340] А още? (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXIX
Как Епистемон осъжда Великите пости

— Обърнахте ли внимание на това — продължи Епистемон — как този лош и неблаговъзпитан тананикащ братец обяви март за месец на безпътството?

— Да — отвърна Пантагрюел, — а тъкмо март е месец на постите, предопределени да обезсилят плътта, да укротят плътските щения и греховните помисли.

— Сега вие може да прецените — забеляза Епистемон — колко прав е бил оня папа, който пръв установил грехоочистителните пости, макар този тананикащ нечестивец, този дяволски угодник да признава, че именно по време на поста повежда юдинско хоро и отдава душата си на дявола, което всички добри и сведущи лекари обясняват с това, че в никое друго време на годината не се ядат толкова, колкото през поста, възбудителни храни, като боб, грах, фасул, нахут, лук, орехи, стриди, херинги, солени ядива, солена риба, дива горчица, градински кресон, пелин, репички, мак, хмел, смокини, ориз, грозде и други…

— Вие може и да не се съгласите с мен — каза Пантагрюел, — но аз съм склонен да мисля, че добрият папа, основоположник на светите пости, е предписал изброените от вас храни като способстващи за продължението на човешкия род именно в това време, когато естествената топлина излиза от центъра на тялото, където е била задържана от зимните студове, и се разпространява по всички членове, досущ като сока по дърветата. Ама ще речете, какво ме кара да мисля така. Ето какво: в Туарските кръщелни регистри броят на децата, родени през октомври и ноември, е по-голям от броя на другите, родени през останалите десет месеца на годината; та като си направим хубаво сметката, излиза, че октомврийчетата и ноемврийчетата са били замислени, заченати и сътворени през постите.

— Слушам думите ви — заговори брат Жан — и трябва да ви кажа, че ги слушам с не малко удоволствие; ала енорийският свещеник в Жамбе[1] отдаваше това повсеместно забременяване на жените не на постната храна, а на всички тези гърбави събирачи на лепти и волни пожертвования, на куци проповедници и посрани изповедници, които тогава разправят, че блудните съпрузи са само на три туаза от ноктите на Луцифер. Наплашени, мъжете престават да задирят прислужничките си и се връщат към жените си. Това е то, което исках да кажа.

— Тълкувайте смисъла на постите както ви е угодно — каза Епистемон, — мнения по този въпрос има колкото щете, но на отменяването на постите (а то е предстоящо) ще се противопоставят всички лекари, това аз зная, слушал съм го от самите тях. Болестите се появяват именно през постите — те са същински разсадник на всякакви болести, истинско гнездо на всички злини. Не забравяйте също така, че постът не само изтощава тялото, а и вбесява душата. Това е време, когато дяволите изливат в нея отровата на сладострастието, когато лицемерите показват истинските си лица, когато лъжливи божи служители прибягват към шумни заседания, панаири, сесии, тържествени литургии, опрощения, изповеди, бичувания, анатеми. Аз, разбира се, съвсем не искам да кажа, че по тази точка аримаспите[2] са къде-къде по-добри от нас — това просто ми се изплъзна от езика.

— Хайде, казвай — отново подхвана Панюрж, — казвай, ти, тананикащ и строго съблюдаващ обредите блуднико, какво мислиш — какъв е този папа? Не е ли еретик?

Тананикащият: Напълно.

Панюрж: Трябва ли да го изгорим?

Тананикащият: Трябва.

Панюрж: И ще речеш час по-скоро?

Тананикащият: Да.

Панюрж: Без да го варим?

Тананикащият: Без.

Панюрж: А как да го изгорим?

Тананикащият: Жив.

Панюрж: Докато падне…

Тананикащият: Мъртъв.

Панюрж: Защото, между нас казано, той живота ви вгорчи.

Тананикащият: Уви!

Панюрж: Какъв е той според вас?

Тананикащият: Луд.

Панюрж: Луд или вбесен?

Тананикащият: По-лошо.

Панюрж: В какво бихте искали да се превърне?

Тананикащият: В пепел.

Панюрж: Изпепелявали ли сте други?

Тананикащият: Много.

Панюрж: Еретици като него?

Тананикащият: Не такива.

Панюрж: А възнамерявате ли и занапред да ги горите?

Тананикащият: И още как!

Панюрж: Но може някого да пощадите?

Тананикащият: Никого.

Панюрж: И ще горите всички подред?

Тананикащият: До един.

— Не зная какво удоволствие изпитвате да разговаряте с този нечестив и парцалив монах — каза Епистемон. — И ако не ви познавах отдавна, сигурно щях да си съставя друго, не дотам благоприятно мнение за вас.

— За бога, не говорете така! — възрази Панюрж. — Той толкова много ми харесва, че аз даже на драго сърце бих го отвел при Гаргантюа. А после, когато се оженя, ще стане шут на жена ми.

— И не само ще я забавлява, но с нея ще се и потъркаля — подхвърли Епистемон.

— Спукана ти е работата, беднички ми Панюрж! — извика през смях брат Жан. — Рогца ще ти поникнат чак до петите!

[1] Жамбе — енория на самия Рабле, която той никога не посещавал и само получавал част от дохода, събиран от енорийския свещеник. ↑

[2] Аримаспи — северно скитско племе, Рабле нарича с това име реформистите, несъблюдаващи великите пости за разлика от католиците. ↑

Глава XXX
Как посетихме Атлазената страна

Доволни, че се запознахме с новия монашески орден на тананикащите братя, ние плавахме цели два дни, а на третия нашият лоцман откри остров — най-прелестният и най-чудесният от всички острови; наричаха го Къдравия остров, защото пътищата тук бяха къдрави. На този остров се намираше Атлазената страна, ползваща се с особено уважение сред придворните пажове; дърветата и тревите тук никога не губят ни цвят, ни листа и са направени от дамаска и от пъстро кадифе, а животните и птиците — от бродирана тъкан.

Видяхме много животни, птици и дървета, подобни на нашите по големина, обем и цвят, само че за разлика от тях нищо не ядат, не пеят и не хапят. Имаше и такива, каквито никога дотогава не бяхме виждали, като например слонове с различна големина; сред тях особено впечатление ми направиха шестте самци и шестте самки, които показвал в римския театър по времето на Германик, племенник на римския император Тиберий, техният възпитател: това са слонове учени, музиканти, философи, танцьори, играчи, фокусници; седяха чинно край масата и мълчаливо ядяха и пиеха като светите отци в трапезарията. Към муцуната си имат дълъг два лакътя придатък, който се нарича хобот и с този хобот те пият вода, взимат фурми, сливи и всякаква друга храна, отбраняват се и се бият с него като с ръка, вдигат хора във въздуха и после ги хвърлят на земята, а те, падайки, се тресат от смях. На краката си имат стави и съединения, имат, уверявам ви, а ония, които твърдят противното, сигурно са ги виждали само на картинка. Между зъбите им стърчат два големи рога — така ги нарича Юба, а и Павзаний казва, че това са рога, а не зъби. Филострат, напротив, поддържа, че са зъби, а не рога, а мен да питате, все ми е едно, стига само да ви е ясно, че са от истинска слонова кост, че са дълги три-четири лакътя и се намират на горната челюст, а не на долната. Ако повярвате на ония, които твърдят противното, ще изпаднете в конфузно положение, пък даже и да сте го прочели у Елиан, този най-безсрамен лъжец. Именно тук, а не някъде другаде, Плиний е видял слонове да танцуват по въже под звъна на звънчета като истински фокусници и да пристъпват по празничните маси, без да докосват пируващите.

Видях тук и носорог, много подобен на оня, който някога ми беше показал Анри Клеберг[1], и отличаващ се от нереза, оня, дето го бях видял в Лимож, само по това, че на муцуната си имаше остър рог, дълъг не по-малко от лакът; с този свой рог той се осмеляваше да напада слон и не дай боже да го прободе с него в корема (най-нежната и уязвима точка от тялото на слона) — животното мигом пада мъртво.

Видях трийсет и два еднорога: това е удивително коварно животно, много прилича на хубав кон, с тази само разлика, че има глава на елен, стъпала на слон, опашка на глиган, а на челото си остър, черен рог, дълъг от шест до седем фута, който у него обикновено виси като гребен на пуяк; когато еднорогът встъпва в бой или иска някак да си помогне, той изправя рога си, който тогава става твърд и корав. Видях как такъв кон, обкръжен от различни диви животни, чистеше извор със своя рог. По този повод Панюрж ми каза, че неговото църкало напомня рога на еднорогия — не по дължина, а по някои свойства и особености: той също тъй притежавал способността да очиства водата на локвите и изворите от нечистотии и зарази и както животните пиели смело след еднорогия, така и след него можело смело да се действа, без страх от шанкър, сифилис, трипер, обриви, язви и други гадости, тъй като неговият мощен рог очиствал всяка зараза, попаднала в метафизическата яма.

— Когато се ожените — каза брат Жан, — ще направим този опит с вашата жена. И защо, боже мой, да не го направим, щом така хубаво ни съветвате!

— Може — отвърна Панюрж, — но в стомаха си мигом ще усетите хапче, равно на двайсет и два цезароубийствени удара с меч, което ще ви възнесе при господа бога.

— А не може ли — запита брат Жан — вместо хапчета да му ударим по чашка хубаво винце?

Видях тук златното руно, завоювано от Язон. Ония, които разправят, че не било руно, ами златна ябълка, тъй като μηλον означава ябълка и овца, не са разбрали нищо от Атлазената страна.

Видях и хамелеон, такъв, какъвто го описва Аристотел и какъвто веднъж ми го беше показал Шарл Маре, прочут лекар в славния град Лион на река Рона, и този хамелеон се хранеше само с въздух.

Видях и три хидри, точно такива, каквито бях виждал дотогава. Нищо особено — обикновени седмоглави змии.

Видях четиринайсет феникса. Бях чел у някои автори, че на цял век се пада само по един феникс; но според моето скромно мнение тези, които твърдят това, пък бил той и самият Лактанций Фирмийски, не са го виждали никъде освен в Атлазената страна.

Видях тук и кожата на Апулеевото златно магаре.

Видях също така триста и девет пеликана, а после шест хиляди и шестнайсет птици селевкиди, които ходеха в стройни редици и гълтаха скакалци из пшеницата; видях кинамолги, аргатили[2], капримулги, тинункули, кротенотари или по-скоро онокротали, с тяхната широка човка, стимфалски харпии, пантери, доркади, семади, киноцефали, сатири, картазони, таранди, зубри, биволи, пегаси, сепии, неади, престери, серкопитеки, бизони, музимони, битури, офири, стриги и грифони.

Видях на кон и Средата на постите (Средата на август и Средата на март й държаха стремената), видях караконджули, кентаври, тигри, леопарди, хиени, жирафи, ориги.

Видях и ремора, малка рибка, наричана от гърците ехенеис, кацнала на голям кораб, който не се движеше, макар да бе в открито море и вятърът да надуваше платната му; мен да питате, това сигурно е бил корабът на тиранина Периандър, този същият, който бил спрян от дребната рибка въпреки вятъра. И не къде да е, а именно в Атлазената страна е видял Муциан тази рибка. Брат Жан ни каза, че в Съдебната палата някога владеели два вида риби, които тровели тялото и душата на всички ищци — големи и малки, бедни и богати, благородни и безродни. Първите били априлски риби — скумрии, а вторите — отровни, сиреч безкрайни процеси без присъда.

Видях още сфинксове, чакали, рисове, кефи, чиито предни лапи им служат за ръце, а задните — за крака, видях крокути, еали, големи като хипопотами, с опашка на слон, с челюсти на глиган и с подвижни рога, напомнящи магарешки уши; видях и кукрокути — много подвижни животни, големи, кажи-речи, колкото мирбалейски магарета; имат грива, гърди и опашка на лъв, крака на елен, уста до ушите и само два зъба — един отгоре и друг отдолу; говорят с човешки глас, но нечленоразделно.

Вие казвате, че никой досега не е виждал соколово гнездо, а аз видях единайсет и много внимателно ги разгледах.

Видях и алебарди, които може да се управляват само с лява ръка и каквито никога и никъде повече не съм виждал.

Видях ментикори, животни до немай-къде чудновати: имат туловище на лъв, козина червеникава, лице и уши на човек, три реда зъби, вкопчани едни в други, както ние вкопчваме едни в други пръстите на ръцете си; на опашката си имат жило и с него бодат като скорпион, а гласът им е много приятен.

Видях още катоблепи, малки, диви зверове, дребни на ръст, но с голяма глава, която трудно повдигат нагоре; очите им са толкова отровни, че който ги погледне — веднага умира, все едно, че е погледнал змей.

Видях и двугърби животни — сториха ми се невероятно подвижни и скокливи, а задниците си тресяха по-живо от стърчиопашка.

Видях най-после и млечни раци и което си е истина, такива дотогава не бях виждал — вървяха като хора и толкова чинно, че аз с мъка откъсвах погледа си от тях.

[1] Анри Клеберг — богат лионски търговец. ↑

[2] Селевкиди, кинамолги, аргатили и пр. — различни видове птици, крилати чудовища и пр. Голяма част от тези гръцки и латински названия са заимствани от „Естествена история“ на Плиний Стари. ↑

Глава XXXI
Как в Атлазената страна срещнахме Казано-речено, което имаше училище за свидетели

Като навлязохме малко по-навътре в Атлазената страна, ние видяхме Средиземно море, което се оттегляше и разтваряше до най-големите си глъбини, точно както в Персийския залив Червеното море се разтвори, за да стори път на юдеите, когато напущаха Египет. Там видях Тритон да тръби с огромната си раковина, видях Главк, Протей, Нерей и още хиляди други богове и морски чудовища. Видяхме също така безкрайно множество различни видове риби — танцуващи, хвърчащи, летящи, сражаващи се, ядящи, дишащи, чифтосващи се, преследващи се, сблъскващи се, дебнещи се, помиряващи се, търгуващи, заклеващи се и веселящи се.

Някъде наблизо в един ъгъл видяхме и Аристотел с фенер в ръка; с външния си вид и с държанието си той напомняше отшелника, когото обикновено изобразяват редом със свети Христофор: постоянно се оглеждаше наоколо, наблюдаваше и всичко записваше. Зад него като помощник-наблюдатели стояха много други философи: Апиан, Хелиодор, Атиней, Порфирий, Панкрат Аркадски, Нумений, Посидоний, Овидий, Опиан, Олимпий, Селевк, Леонид, Агатокъл, Теофраст, Демострат, Муциан, Нимфодор, Елиан и още поне петстотин други такива безделници като Хризип или Аристарх Солски, който петдесет и осем години наблюдавал само живота на пчелите, без да прави нищо друго. Между тях забелязах и Пиер Жил[1] — държеше в ръка цукало и замислено се взираше в урината на тези хубави рибки.

След като дълго разглежда Атлазената страна, Пантагрюел каза:

— Всичко, което видях тук, бе същинско угощение за очите, но то съвсем не насити стомаха ми, който се бунтува и властно заявява правата си.

— Тогава да ядем — рекох — и да опитаме тези анакампсероти[2], дето висят над нас. Но те, дявол ги взел, на нищо не приличат!

И аз накъсах от единия край на килима няколко моробалански ореха, но не можах да ги сдъвча, нито да ги преглътна, а и вие, ако бяхте ги вкусили, сигурно щяхте да кажете и даже щяхте да се закълнете, че това е пресукана коприна без всякаква сладост. Човек можеше да си помисли, че Хелиогабал оттука именно е заимствал идеята за угощаване на ония, които е осъждал на продължителен глад, залъгвайки ги с обещания за богати, обилни, царствени пиршества, а в края на краищата им предлагал гозби от восък, мрамор, глина или пък изрисувани и извезани на тъкани.

И както си вървяхме из гореупоменатата страна и се оглеждахме наляво и надясно да намерим някаква храна, отведнъж дочухме силен и остър шум, сякаш наблизо перяха жени или пък тракаше базакълската мелница в Тулуза. Без много да се маем, ние се отправихме към мястото, отдето идваше шумът, и там видяхме дребен, гърбав старец, уродлив и много страшен. Наричаха го Казано-речено; устата му беше голяма до ушите, а в нея се спотайваха седем езика и всеки език бе нацепен на седем части; един бог знае как, но фактът си е факт, човекът си говореше с тези седем езика едновременно, и то за разни неща и на различни наречия; на главата и по цялото си тяло имаше толкова уши, колкото някога Аргус — очи; отгоре на всичко беше сляп и с парализирани крака.

Край него видях да се мъдрят много, ама много, ви казвам, мъже и жени, които внимателно го слушаха; някои от тях изглеждаха твърде прилично и особено един, който държеше в ръка карта на света и им я разясняваше чрез къси афоризми; полека-лека или по-точно казано — в течение само на няколко часа — хората, които го слушаха, ставаха просветени и учени и компетентно и елегантно разговаряха по най-необикновени въпроси: за да узнаете поне стотната част от тези въпроси, не би стигнал цял човешки живот; те говореха за пирамиди, за Нил, за Вавилон, за троглодити, за химантоподи, за блеми[3], за пигмеи, за канибали, за Хиперборейските планини, за египани[4] и за всички дяволи — и всичко по Казано-речено.

Там видях, ако се не лъжа, Херодот, Плиний, Солин, Бероз, Филострат, Мела, Страбон и кого ли не още от древните плюс якобинеца Алберт Велики, Петър Мъченика, папа Пий II, Волтера, Паоло Джовио Храбрия, Жак Картие, Харитон Арменеца, Марко Поло Венецианеца, Лодовико Романо, Педро Алварес и зная ли колко още нови историци, скрити зад ковьора, дето тихомълком пишеха хубави книги — и всичко по Казано-речено.

Зад кадифен ковьор, на който бяха изшити ментови листа, видях по Казано-речено сума ти студенти от Перш и Манс, един от друг по-примерни и още доста млади; и когато ги запитахме какво следват, казаха ни, че от най-млади години се учат да бъдат свидетели, че овладяват това изкуство до съвършенство и че завръщайки се после в родните си места, упражняват честно занаята си на свидетели, като свидетелстват по всички въпроси на света, разбира се, в полза на ония, които им заплащат повече — и всичко по Казано-речено. Мислете за тях каквото си щете, но те отчупиха всекиму по коматче от своите пити и ни дадоха да си сръбнем от бъклиците им. После приятелски ни предупредиха, че ако искаме да се настаним на служба при знатен велможа, трябва с всички средства да прикриваме истината.

[1] Пиер Жил (1490–1555) — френски пътешественик и естествоизпитател, ревностен ихтиолог. ↑

[2] Анакампсерот — растение, способно според Плиний Стари да съживи угасващото любовно чувство. ↑

[3] Блеми — приказно племе. ↑

[4] Египан — сатир. ↑

Глава XXXII
Как пред нашия взор се откри страна Фенерия

Зле посрещнати и зле нагостени в Атлазената страна, ние плавахме цели три дни и на четвъртия в сгоден час се приближихме към Фенерия. Приближавайки се към нея, ние видяхме в морето някакви блуждаещи огньове. Отначало и през ум не ми мина, че светят фенери, а си помислих, че това са огненоезични рибки, които изскачат над водата, или пък лампириди — същите, на които вие казвате цициндели: из нашия край те светят вечер, когато ечемикът налива зърно. Но лоцманът ни обясни, че това са фенери на стражата, които осветяват околността и съпровождат някои чуждоземни кораби, като например кораби на добри корделиери и якобинци на път за местния събор. Ние изказахме опасения да не би това да предвещава буря, но лоцманът повтори което вече беше казал и така ни успокои.

Глава XXXIII
Как се установихме в пристанището на лихнобийците[1] и как влязохме във Фенерия

Междувременно влязохме в пристанището на Фенерия. Там някъде на висока кула Пантагрюел съгледа фенера Ла Рошел, който хвърляше обилна светлина върху нашия път. Видяхме още фенерите Фарос и Навплион, както и фенера на атинския акропол, посветен на Палада. Близо до пристанището е разположено малко селце, обитавано от така наречените лихнобийци — хора прилични и трудолюбиви и които живеят за сметка на фенерите (както у нас братята послушници живеят за сметка на монахините). Тук някога е фенерствал сам Демостен. От пристанището до двореца ни придружиха три обелискови маяка, изпълняващи службата на военна стража в пристанището — и тримата с високи албански калпаци; ние им разкрихме целта на нашето пътешествие, както и намерението ни да измолим от фенерската кралица фенер, който да ни съпровожда и осветява пътя към оракула на Бутилката. На това обелисковите маяци отговориха, че на драго сърце ще изпълнят молбата ни и добавиха, че сме дошли тъкмо навреме, тъй като сега започвал местният събор, дето може да си изберем фенер по наша воля.

Щом стигнахме в двореца, два почетни фенера, а именно фенерът Аристофан и фенерът Клеант[2], ни представиха на кралицата; Панюрж й изложи накъсо и, то се знае, на чист фенерски език целта на нашето пътешествие. Тя ни прие радушно и ни покани да вечеряме с нея, та по-лесно да си изберем фенер за водач. Тази покана много ни зарадва и ние се постарахме всичко да видим, всичко да забележим, като се започне от движенията на фенерите, дрехите и държанието им, та се свърши с церемониите и сервирането на трапезата.

Кралицата беше с мантия от чист кристал с черна бродерия и обсипана с големи елмази. Знатните фенери бяха обкичени едни с щраусови пера, други със сфенгит[3], а останалите — облечени в одежди от роговина, хартия и навосъчено платно. Уличните фенери — също, според социалното им положение и древността на рода. Сред най-елегантните забелязах един-единствен фенер от проста глина, подобен на гърне; и докато го гледах и не вярвах на очите си, някой ми пошушна, че това е самият фенер Епиктет[4], за който някога давали три хиляди драхми.

Разгледах с особено внимание чудноватото облекло на многофитилния фенер Марциал и с още по-голямо — облеклото на друг — двайсетфитилов, осветен в миналото от Канопа, дъщеря на Тизиас. Огледах с голямо любопитство и висящия фенер, взет някога от храма на Аполон Палатински в Тива и впоследствие пренесен от Александър Велики в града Куме, в Еолия. Хвърлих поглед и на друг един, забележителен с големия си помпон от червена коприна, който носеше на главата си. Казаха ми после, че бил Бартол, фенерът по право. Зърнах още два фенера, интересни с това, че на пояса си носеха иригатори — обясниха ми, че единият бил големият, а другият малкият аптекарски светилник.

Когато дойде време за вечеря, кралицата седна на председателското място, а останалите според чина и званието си. Като предястие раздадоха големи лоени свещи на всички с изключение на кралицата, на която предложиха голям прав факел от бял восък, чийто пламък на края леко червенееше; изключение правеха и знатните фенери, а така също мирбалейският фенер, комуто дадоха орехова свещ, и провинциалният от Ба-Поату, на когото пред очите ми сервираха шарена свещ; един господ знае каква светлина пръскаха всички те със своите фитили. И тук правеха изключение неколцина млади фенера, които се числяха към свитата на някакъв голям фенер. Те не блестяха като другите, но цветът на дрехите им ми се стори прекалено крещящ.

След вечеря се оттеглихме на почивка. Сутринта кралицата ни разреши да си изберем за водач фенер измежду най-забележителните, а после се сбогувахме.

[1] Стр. 679. Лихнобиец — човек, живеещ при светлината на лампи (гр.). ↑

[2] … фенерът Аристофан и фенерът Клеант… — трудолюбието на александрийския граматик Аристофан Византийски (III в. пр.н.е.) и атинския философ стоик Клеант (III в. пр.н.е.) било пословично. За трудолюбивите хора на науката се казвало, че се трудят на светлината на фенерите Аристофан и Клеант. ↑

[3] Сфенгит — вид слюда (гр.). ↑

[4] … самият фенер Епиктет… — някакъв невежа купил светилника на стоика Епиктет, считайки, че заедно с него купува и мъдростта на философа. ↑

Глава XXXIV
Как пристигнахме при оракула на Бутилката

Благодарение на нашия славен фенер, който осветяваше пътя и ни водеше от весело по-весело, ние пристигнахме на желания остров, дето живееше оракулът на Бутилката. Стъпвайки на суша, Панюрж пъргаво подскочи на един крак и каза на Пантагрюел:

— Днес вече имаме това, за което толкова се блъскахме и трепахме.

После любезно се поклони на нашия фенер, а той от своя страна ни посъветва да не губим надежда и в никакъв случай да не се боим от онова, което може да се изпречи пред очите ни.

По пътя за храма на Божествената бутилка стана нужда да прекосим голямо лозе, засадено с всички видове лози, като почнеш от фалернската, малвоазийската, мускадската, табийската, бонската, миревалската, орлеанската, пикардийската, арбоазката, кусинската, анжуйската, гравската, корсиканската, веронската, та свършиш с неракската и с още много други. Някога добрият Бакхус насадил това лозе с такава любов, че то през цялата година било зелено и пълно с цветове и плодове като портокаловите дръвчета в Сан Ремо. Нашият чудотворен фенер заповяда всеки от нас да изяде по три зърна грозде, да подложи с листа обувките си и да вземе зелено клонче в лявата си ръка. В края на лозето минахме под някаква антична арка, на която бе изваян много мило трофеят на пиячите, тоест на една страна дълъг низ от бутилки, кожени манерки, стъкленици, шишенца, буренца, кюпове, гърнета, качета, кани, стомни и всякакви антични съдове, окачени на сенчеста асма; на друга — чесън, лук, шунка, хайвер, банички, пушени говежди езици, отлежало сирене и всички видове колбаси, смесени с лозови листа и много изкусно прикрепени към лозови клонки; на трета — стотина вида чаши, със столчета и без столчета, купи, потири, метални чаши, гаванки, бокали, фиали и още цяла една подобна Бакхусова артилерия. На лицевата страна на античната арка, под зоофора, бе написано следното двустишие:

Минаваш ли под тази арка,

вземи фенер със светлина по-ярка.

— А, виж, колкото до светлина — каза Пантагрюел, — слава на бога, запасени сме. Защото кой каквото ще да казва, но по-хубав и по-чудесен фенер от нашия няма в цяла Фенерия.

Зад арката съгледахме прелестна, просторна беседка, направена изцяло от лозови пръчки, по които пъстрееха гроздове с петстотин различни цвята и с петстотин различни форми (разбира се, създадени не от природата, а от изкусната човешка ръка), а именно: жълти, сини, светлокафяви, гълъбови, бели, черни, зелени, виолетови, пъстри, шарени, продълговати, кръгли, триъгълни, яйцевидни, коронообразни, головласи, брадати, мустакати. Три стари бръшляна, яркозелени и обсипани със зърнест плод, покриваха края на беседката. Тук нашият знаменит фенер заповяда всеки от нас да си направи от бръшляна албанско кепе и да го нахлузи на главата си, което бе изпълнено без всякакви възражения.

— В онова време — каза тогава Пантагрюел — под такъв навес не би се осмелил да мине и самият жрец на Юпитер.

— Причината за това — забеляза нашият пресветъл фенер — е от мистическо естество и е достъпна само за посветени. Ако той мине оттук, виното, тоест гроздето, би се оказало над самата му глава и така тя ще изглежда подвластна на виното, но той няма да мине, и не за друго, а за да стане ясно, че жреците, както и всички, отдали се и посветили се всецяло на божествено съзерцание, трябва да запазват спокойствие на духа и да избягват всякакво смущение на сетивата, което в никоя друга страст не се проявява с такава сила, както в страстта към виното. Вие също не бихте имали достъп до храма на Божествената бутилка, ако когато минавате под навеса, благородната жрица Бакбук не види в обувките ви подложка от лозови листа. Това в нейните очи ще бъде очевидно доказателство на обратното, диаметрално противоположното, а именно, че вие презирате виното и го потъпквате с крака, тоест че сте го подчинили напълно.

— Аз за беда съм човек неук — рече брат Жан, — но в требника си прочетох, че в Апокалипсиса се описва едно непостижимо за ума видение: жена, а под краката и луна. Биго ми обясни, че упоменатата жена е от особена порода и че е създадена не както другите жени: у тях, обратно, луната е над главата, вследствие на което и мозъкът у тях е лунатически, та ето защо, любезен мой господин фенер, вашите думи не извикват у мен никакво съмнение.

Глава XXXV
Как слязохме под земята, за да влезем в храма на Бутилката, и защо Шинон е първият град в света

И така, спускайки се надолу по някакво сводесто отверстие, украсено отвън с груба фреска, изобразяваща танц на жени и сатири, които съпровождат яхналия магаре и заливащ се в смях Силен, ние слязохме под земята.

Тук аз казах на Пантагрюел:

— Този вход много ми напомня изписаната изба на първия град в света: и там живописта е такава и е не по-малко запазена.

— А къде е тази изба — запита Пантагрюел — и кой е този пръв град в света, за който говорите?

— Шинон — рекох аз — или постарому Каинон, в Турен.

— Зная къде е Шинон — каза Пантагрюел, — и шарената изба зная; там неведнъж съм пил изстудено винце и ни най-малко не се съмнявам, че Шинон е стар град, което се вижда и от герба му, дето е написано:

Шинон, Шинон, Шинон, Шинон,

градче с прославен бастион,

издигнат върху канара,

под теб Виена, а над теб гора.

Но защо е пръв в света? Къде е казано това? Какво точно имате предвид?

— Четох в Свещеното писание — отвърнах аз, — че първият градостроител бил Каин. В такъв случай много вероятно е първият построен от него град да го е нарекъл в своя чест Каинон, а после, подражавайки му, и всички други основатели и създатели на градове да са ги кръщавали с имената си: Атина (гръцкото име на Минерва) — Атинея, Александър — Александрия, Константин — Константинопол, Помпей — Помпейопол (в Киликия), Адриан — Адрианопол, ханаанците — Ханаан, сабеянците — Саба, Асур — Асирия, а такова е произхождението и на Птолемаида, Цезарея, Тибериопол и Херодия в Юдея.

Докато ние продължавахме да си говорим така, насреща ни неочаквано излезе голям флакон (нашият фенер го нарече дракон), губернатор на Божествената бутилка, съпровождан от храмовата охрана, състояща се от френски бутилки. А драконът, флаконът де, като ни видя със зелено клонче в ръка и с бръшлянов венец на глава, без много да му мисли, ни пусна да влезем и даже заповяда да ни отведат право при принцесата Бакбук, придворна дама на Бутилката и върховна жрица при всички свещенодействия, което начаса бе изпълнено.

Глава XXXVI
Как слязохме по тетрадическите стълби и колко много се ИЗПЛАШИ Панюрж

И тъй, ние слязохме едно мраморно стъпало под земята и се озовахме на някаква площадка; сетне свихме наляво и слязохме още две стъпала; там имаше още една площадка; после още три стъпала в обратна посока и отново площадка, още четири стъпала и пак площадка. Накрая Панюрж запита:

— Стигнахме ли най-после?

— Колко стъпала преброихте досега? — запита на свой ред нашият лъчезарен фенер.

— Едно, после две, после три и накрая четири — отвърна Пантагрюел.

— А колко прави това? — запита отново фенерът.

— Десет — отвърна Пантагрюел.

— Сега умножете полученото на питагорейската тетрада — каза фенерът.

— Това прави — отвърна Пантагрюел — десет, двайсет, трийсет, четирийсет.

— Значи, всичко колко? — запита фенерът.

— Сто — отвърна Пантагрюел.

— Прибавете към тях — продължи фенерът — две на трета степен, тоест осем; когато изчислите това съдбоносно число, ще намерим вратата на храма. И, моля, забележете, че това всъщност е психогонията[1] на Платон, толкова много превъзнасяна от академиците и тъй трудноразбираема: половината се състои от единици, двете следващи прости числа, техните квадратни и кубически.

Разбира се, докато слизахме по тия подземни стъпала, ние разчитахме първо на краката си, защото без тях щяхме да се изтъркулим като бъчвички в мазе, и, второ, на нашия пресветъл фенер, тъй като през всичкото време на това спущане под земята ние не разполагахме с друга светлина, сякаш бяхме попаднали в пещерата Свети Патрик в Ирландия[2] или в дупката на Трофоний в Беотия. Когато слязохме надолу с около седемдесет и осем стъпала, Панюрж се обърна към лъчезарния фенер и извика:

— Чудотворен наш водачо, със свито от ужас сърце ви моля да се върнем назад. Кълна се в смъртта господня, умирам от страх! Готов съм никога да не се оженя и с мен семето ми да изсъхне. Вие така и така се изморихте и се намъчихте много с нас; господ ще ви го отчете на Последния съд, само час по-скоро да излезем от тази троглодитска пещера. Да се върнем, за бога! Боя се че сме нагазили чак в Тенар, отгдето направо се слиза в ада — и даже вече като че ли чувам Цербер да лае. Ето, чуйте, той е, а може пък и ушите ми да пищят. Вие да не мислите, че изпивам бог знае каква любов към този пес, така де: защото и зъб да те боли е лошо, но не дай боже куче да те захапе за крака. Ако пък това е Трофониевата дупка, лемури и таласъми живи ще ни изядат, както някога, поради липса на нещо по-добро, изяли едного от алебардчиците на Деметрий. Тук ли си, брат Жан? Моля те, гладнико мой, бъди до мен, умирам от страх! А мечът подръка ли ти е? Аз все още нямам ни оръжие, ни доспехи! Да се връщаме!

— Тук съм, тук съм, не се страхувай — каза брат Жан, — и така те държа за яката, че и осемнайсет дявола не могат да те изтръгнат от ръцете ми, нищо, че не съм въоръжен. Когато сърцето е юнашко и мишците — яки, ще се оправим и без оръжие; пък току-виж че и оръжие ни паднало от небето, както някога в полето Кро до Марианския ров, в Прованс, завалели камъни (те все още са там) в помощ на Херкулес, а то иначе — с празни ръце — как щял да се бие със синовете на Нептун. Но къде, по дяволите, още ще вървим? В лимбите[3] на децата ли потъваме (а те, ей богу, така ще ни оплескат) или в дяволската преизподня? Дявол го взел, аз сега ще ги науча, нали си имам лозова шума в чепиците. Ех, какъв бой ще им тегля! Но какво е това? И къде са дяволите? Аз само от рогата им се боя. Ала двете рогца, които ще поникнат на челото на оженения Панюрж, ще ме запазят напълно. Аз вече го виждам в пророческо озарение, виждам този втори Актеон, този рогач, рогач рогов, рогозадов.

— Внимавай, frater — захвана в отговор Панюрж, — внимавай, че докато чакаш да заженят монасите, току-виж, си се оженил за маларията. Помогни ми да изляза оттук здрав и читав, пък аз ще целуна невестата ти, та да те направя рогач над рогачите: между нас да си остане, ама и тази треска не е стока. Спомням си, че Мърморанкотаран искаше да те сватоса с нея, но ти го нарече еретик и работата не стана.

Тук нашият блестящ фенер прекъсна разговора, казвайки, че на това място не бива да се говори и че, напротив, трябва да се внимава и всички езици да млъкнат; освен това най-категорично заяви, че докато в чепиците ни има лозова шума, и дума не може да става за връщане, без да чуем словото на Божествената бутилка.

— Щом е тъй, да вървим — рече Панюрж — и никаква милост, ами направо на дяволите да връхлетим! Веднъж се мре! Аз пазех живота си за други битки. Но няма как, дайте път, да вървим, да вървим! Не си знаеш силата, мой човек! Нищо, че сърцето трепери — то е от студа и от спарения въздух в тази дупка. Не е от страх, не, нито е от треска! Да вървим, да гърмим, да трещим, да смърдим — ненапразно ме наричат Гийом Безстрашния!

[1] Психогония — произходът на душата (гр.). ↑

[2] Пещерата Свети Патрик в Ирландия била считана за един от входовете към чистилището. ↑

[3] Лимб — пояс (лат.) — лимби католическите теолози наричали част от чистилището, определена за праведници нехристияни, а така също и за деца, умрели, преди да бъдат кръстени. ↑

Глава XXXVII
Как дверите на храма се отвориха от само себе си

В края на стълбата ние се озовахме пред красив портал от фин яспис, построен в дорийски стил и вкус и върху чиято лицева страна с йонически букви от най-чисто злато беше написано: εν οίνω αλήθεια, което ще рече: истината е във виното. Двете масивни крила на вратата, направени от коринтски бронз, с миниатюрни, изкусно изваяни и покрити с емайл гипсови украшения, бяха затворени и плътно вклинени едно в друго, без брава, без верига, без каквато и да е друга заключалка; на тях висеше само голям колкото египетски боб индийски диамант; този диамант бе поставен в златна рамка с два заострени края и имаше форма на шестоъгълник, окичен от всяка страна с чеснова скилидка.

Тук нашият благороден фенер ни помоли да го извиним и отказа да ни съпровожда по-нататък: сега ние трябваше да се ръководим от наставленията на върховната жрица Бакбук, тъй като на фенера бе запретено да прониква в храма по причини, които простосмъртните по-добре било да не знаят. Но за всеки случай фенерът ни посъветва да не губим присъствие на духа, да надвием страха си и да не се боим от нищо, а колкото до завръщането ни, да се доверим на жрицата. После смъкна диаманта, който висеше точно над цепнатината, дето се съединяваха двете крила на вратата, положи го надясно в предвидената за тази цел сребърна кутия, изтегли изпод пантите шнур от червена коприна, дълъг туаз и половина и окичен с чеснова скилидка, завърза го на златните куки, поставени нарочно от двете страни на портала, и се оттегли.

И в същия миг, без някой да ги докосне, двете крила на вратата се разтвориха от само себе си и отваряйки се, не изскърцаха остро, нито се затресоха силно, както обикновено правят медните врати, тежки и неподатливи, а издадоха някакъв мек и приятен за слуха шум, отекващ под свода на храма, и Пантагрюел веднага разбра каква е работата, тъй като между крилата и прага на вратата забеляза два малки цилиндъра, които се хлъзгаха по твърд офит, гладък и излъскан от постоянното движение на крилата.

Не вярвайки на очите си, аз се питах как тези крила се отварят от само себе си, без някой да ги докосне. И за да отгатна това чудо, още с влизането ни в храма вперих поглед в стената и вратата, нетърпелив да узная с помощта на какъв уред се отваря, и вече бях склонен да мисля, че нашият любезен фенер е докоснал мястото, дето се срещат двете й крила, с тревата, наречена етиопис, която отваря всички ключалки, когато по вътрешния нит на крилата внезапно съгледах тънка стоманена пластинка, прикована към коринтския бронз.

Забелязах и други две плочи от индийски магнит, широки и дебели длан и половина, сини на цвят и много лъскави и гладки; те с цялата си дебелина бяха вградени в стената на храма, точно там, дето в нея се опираха широко разтворените крила на вратата.

И едва тогава разбрах, че именно притегателната сила на магнита по някакъв необикновен, тайнствен закон на природата привежда в движение стоманените пластинки; двете крила на вратата еднакво му се подчиняваха и също започваха да се движат само след отдалечаване на упоменатия диамант, тъй като неговата близост преустановява естественото въздействие на магнита върху стоманата, а освен това нужно бе да бъдат отдалечени и двете чеснови скилидки, които нашият весел фенер беше закачил на шнура, тъй като чесънът лишава магнита от притегателната му сила.

На едната от упоменатите две плочи, а именно на дясната, със старинни латински букви беше изкусно изсечен следният шестостъпен ямб:

Ducunt volentem fata, nolentem trahunt.

Покорният съдбата води, а непокорния го влачи.

На лявата плоча видях друг надпис, изсечен с красиви големи букви:

ΠΡΟΣ ΤΕΛΟΣ ΑΥΤΩΝ ΠΑΝΤΑ ΚΙΝΕΙΤΑΙ

Към своя край се движи всичко.

Глава XXXVIII
За чудната мозайка, която красеше пода на храма

След като прочетох тези надписи, аз огледах великолепния храм, а после вперих очи във възхитителната мозайка на пода, с която решително не може да се сравни никое друго произведение на изкуството, където и да съществува или да е съществувало в поднебесния свят, пък било то и подът на храма на Фортуна в Пренесте от времето на Сула или на храма на Асарот, въздигнат от Созистрат в Пергам. Тази мозайка бе направена във вид на малки квадрати от хубави, полирани камъни в естествен цвят: едни от червен яспис с приятни и разноцветни оттенъци, други от офит, порфир, ликовталм, осеян с едва забележими златисти искрици, трети от ахат с безредни, млечнобели отблясъци, четвърти от скъп и прескъп калцедон, от зелен яспис с червеникави и жълти жилчици, и всички тези камъни бяха разположени по диагонал.

В портика подът представляваше мозайка от малки камъчета, естествено оцветени съобразно фигурата, която изобразяваха, и създаваше впечатление, като че някой бе разхвърлял по пода лозови листа, ала безредно, тъй като на едно място бяха повече, а на друго — по-малко. Впрочем тези необикновено естествени лозови клонки покриваха пода от край до край и в полусенките неочаквано се появяваха ту охлюви, плъзнали по лозата, ту малки гущери, бягащи сред листата; виждаха се полуузрели гроздове, както и други, напълно узрели, и всичко това бе съчетано и изработено от художника с такова разбиране и с такова изкуство, че лесно би могло да заблуди, подобно живописта на Зевксис Хераклейски, скорците и други малки птички; нас във всеки случай тази мозайка хубаво ни подведе, защото там, дето художникът бе нахвърлил по-щедро лозови клонки, ние, страхувайки се да не се препънем в тях, повдигахме нозе високо, както прави човек, когато прекосява неравно, каменисто място. После отправих поглед към свода и стените на храма, покрити с чудна мозайка от мрамор и порфир от единия край до другия, дето наляво от входа започваше необикновено изящно изображение на битката, в която славният Бакхус победи индийците, и тази битка беше изобразена така:

Глава XXXIX
Как върху мозаичните стени на храма беше изобразена битката, в която Бакхус победи индийците

Най-напред бяха изобразени градове, села, замъци, крепости, поля и гори, обхванати от пламъци. Изобразени бяха също разярени и умопомрачени жени, яростно разкъсващи на парчета живи телета, овни и агнета и гълтащи сурово месо. Това означаваше, че прониквайки в Индия, Бакхус хвърлял всичко под огън и меч.

При все това, изпълнени с презрение към него, индийците решили да не му оказват съпротива, тъй като чрез шпионите си узнали, че войската му се състои не от бойци, а само от някакво дребно старче, разлигавено и всякога пияно, обкръжено от пияни жени и от млади, досущ голи селяни, постоянно скачащи и танцуващи, опашати и рогати като козлета. Ето защо те решили да не възпират нашествието им и да не им оказват въоръжена съпротива, тъй като победата над такива хора носи не слава, а презрение, и не чест и хвала, а срам и позор. Възползвайки се от това, Бакхус безнаказано се придвижвал напред, хвърлял всичко под огън и меч (защото трябва да ви припомня, че огънят и мълнията са негово фамилно оръжие и че Юпитер ознаменувал раждането му с мълния, а майка му Семела заедно с целия й дом запалил и изгорил) и заливал страната в кръв, защото по рождение си е такъв: в мирно време дарява кръв, а във време на война я изчерпва. Като доказателство ще се позова на остров Самос, така наречения Панема, което значи „просмукани от кръв“; на тези именно поля Бакхус настигна амазонките, побягнали от страната на ефесяните, и до една ги умъртви чрез кръвопускане, така че упоменатите поля били залети и просмукани с кръв. Сега вие по-добре от самия Аристотел (който в своите „Проблеми“ разглежда този въпрос) ще разберете защо някога е била толкова популярна поговорката: „По време на война мента не се сади, нито се яде“. Смисълът е, че на бойното поле хората се бият един друг безмилостно, а да се спре кръвта на ранен, който в този ден е държал в ръка или е ял мента, е много трудно и даже невъзможно.

По-нататък мозайката изобразяваше как Бакхус настъпва в боя; изправил се бе в разкошна колесница, теглена от три чифта млади леопарди, впрегнати в един оглавник; лицето му напомняше лице на дете, в знак на това, че добрият пияница никога не остарява, розово като у херувим и без един косъм на брадичката; на челото му стърчаха остри рогца, а над тях красива корона от лозови листа, грозде и яркочервена митра; обут бе в златни сандали.

Около него нямаше ни един воин от мъжки пол; цялата му охрана и цялата негова войска се състояха от басариди, еванти, евхиади, едониди, триетериди, огигии, мнмалони, менади, тиади и вакхиди — жени разгулни, безумни, побеснели, опасани с живи змии и дракони, с разпуснати коси и с вплетени в тях лозови клонки, надянали вместо дрехи еленови и кози кожи, със секири, тирсове, дротики, алебарди и леки щитове, звънящи и кънтящи при най-лекото докосване и които при нужда ползваха като барабани и тимпани. Техният брой възлизаше на седемдесет и девет хиляди двеста двайсет и седем.

Авангардът беше под командването на Силен, в когото Бакхус имаше пълно доверие и в чиято доблест, великодушие, смелост и благоразумие неведнъж се беше уверявал. Силен бе дребничък треперлив старец, подпухнал, дебел и тулумест, с големи, щръкнали уши, с остър орлов нос, с гъсти настръхнали вежди; яхнал бе нескопено магаре; в ръката си държеше тояга, за да се подпира на нея, а така също и за да я размахва наляво и надясно, когато слезе от магарето; облечен бе като жена в жълта дреха. Свитата му се състоеше от млади селяни, рогати като козлета и свирепи като лъвове, съвсем голи, всякога с песен на уста и танцуващи дръзки танци — наричаха ги титири и сатири. Техният брой възлизаше на осемдесет и пет хиляди сто трийсет и три.

Ариергардът бе под командването на Пан, страшно чудовище с кози крака, с космати бедра, с прави, гледащи към небето рога, с червено като божур лице и с много дълга брада; беше безстрашен, смел, решителен и лесно се гневеше; в лявата си ръка държеше флейта, в дясната — извита тояга; неговата войска също се състоеше от сатири, хемипани, египани, силвани, фавни, лемури, лари, караконджули и таласъми, на брой седемдесет и осем хиляди сто и четиринайсет. И всички те изричаха една и съща дума: „Евое!“

Глава XL
Как върху мозайката бе изобразено нападението на добряка Бакхус срещу индийците

По-нататък следваше нападението на славния Бакхус срещу индийците. Забелязах, че командващият авангарда, Силен, се обливаше в пот и че шибаше сърдито магарето си; магарето също се ежеше, отваряше уста застрашително, размахваше опашка, пристъпваше веднъж-дваж, а после риташе и подскачаше, сякаш под опашката го бе захапала щръклица.

Сатири — капитани, сержанти, началници на военни отделения и капрали, свирейки с кози рога атака, бясно се въртяха пред войската, рипаха като кози, политаха напред, назад, излитаха, отлитаха, връхлитаха и разпалваха бойния пламък у бойците. И всички викаха: „Евое!“ Менадите първи с диви викове и ужасяващ шум на тимпани и щитове нападаха индийците; на изображението ясно се виждаше как небесата се тресяха от тази врява, така че вие повече няма да се прехласвате пред изкуството на Апелес, Аристид Тивански и други, описващи светкавици, мълнии, ветрове, думи, нрави и чувства.

По-нататък бе показано как индийците, научили за безчинствата на Бакхус в страната им, бяха изпратили напред слонове с огромни кошове на гърба, натъпкани с безчет войници; ала изплашени до немай-къде от ужасните крясъци на вакханките, слоновете се обръщаха назад и тръгваха срещу движещата се зад тях войска. Тук вие може да видите как Силен ръга с пети магарето си в хълбоците и как размахва по законите на старата фехтовка тоягата си, а магарето търчи подир слоновете, отворило оная ми ти уста, като че а-а ще ревне и как този войнствен негов рев, не по-малко мощен от оня, който във времето на вакханалиите пробуди нимфата Лотида, когато Приап, преизпълнен от приапизъм, пожела да я приапизира, е послужил като сигнал за атака.

Ще видите също как чудовището Пан подскача с кривите си крака край менадите и как с кавала си събужда в тях войнствения дух. Ще видите още как млад сатир води в плен седемнайсет царе, как вакханка е оплела със змиите си четиридесет и двама капитана, как малък фавн носи дванайсет знамена, взети от неприятеля, а веселякът Бакхус се разхожда с колесницата си насам-натам по бойното поле, смее се, весели се и пие за живи и мъртви. И накрая ще видите, изобразени символически, победните трофеи и триумфа на славния Бакхус.

Триумфалната му колесница бе окичена с бръшлян, донесен от планината Мерос — растение необикновено и рядко, особено в Индия, а както е известно, тъкмо тази необичайност повишава цената на всички неща. В това впоследствие подражавал на Бакхус Александър Велики по време на своята победа в Индия.

Колесницата на Бакхус бе теглена от слонове, впрегнати един до друг. В това впоследствие му подражавал Помпей Велики при победоносното си завръщане от Африка в Рим. На колесницата стоеше благородният Бакхус и пиеше от голяма купа вино. В това впоследствие му подражавал Гай Марий след победата над кимврите близо до Екс-ан-Прованс. Всички войници на Бакхус до един бяха увенчани с бръшлян; с бръшлян бяха покрити и техните тирсове, щитове и тимпани. Силеновото магаре също бе наметнато с попона от бръшлян. От двете страни на колесницата вървяха пленените индийски царе, с дебели златни белезници на ръцете; цялата Бакхусова войска, преизпълнена от неизказано доволство и радост, вървеше необикновено тържествено, понесла безброй трофеи, феркули[1] и богата плячка и огласила всичко наоколо с бодри, победни маршове, с весели селски песнички и дитирамби. В края бе изобразен Египет с Нил и неговите крокодили, серкопитеки, ибиси, маймуни, трохили, ихневмони, хипопотами и други животни, които се въдят из тези краища, а Бакхус се разхождаше с колесницата си, теглена от два вола, на единия от които с големи златни букви бе написано Apis, а на другия — Osiris, защото преди идването на Бакхус в Египет хората в тази страна не бяха виждали ни вол, ни крава.

[1] Феркула — носилка, с изображения на богове, военни трофеи и др. ↑

Глава XLI
Каква чудесна лампа осветяваше храма

Преди да пристъпя към описание на Бутилката, ще ви запозная с чудесното устройство на една лампа, която из целия храм разливаше своята толкова ярка светлина, че в него се виждаше като посред бял ден, когато над земята свети ясното, от нищо непомрачавано слънце.

В средата на свода бе окачена халка от чисто злато, голяма колкото юмрук, а към халката бяха прикрепени три почти толкова големи, необикновено изкусно направени вериги, образуващи триъгълник, и на тях висеше кръгла златна плоскост, чийто диаметър се равняваше на не по-малко от два лакътя и четири пръста. В тази плоскост бяха направени четири гнезда или вдлъбнатини и във всяка от тях бе поставена кръгла топка, издълбана отвътре и отворена отгоре, тоест нещо като малка лампа, с окръжност около два лакътя, и всички тези малки лампи бяха от скъпоценни камъни: едната от аметист, другата от либийски карбункул, третата от опал и четвъртата от топаз. Всяка от тези лампички бе пълна със спирт, пет пъти прецеден и неизтощим като маслото, което някога Калимах[1] наля в златния светилник на Палада; всяка лампичка имаше фитил, направен наполовина от азбестов лен (какъвто имало някога в храма на Юпитер-Амон и какъвто с очите си е видял любознателният философ Клеомброт), наполовина от карпазийски лен и който не само че не изгаря от огъня, ами даже се и подновява.

На около два фута и половина под гореупоменатата плоскост трите вериги, образуващи триъгълник, бяха закачени на трите ушички на голяма кръгла лампа от чист кристал с диаметър лакът и половина и отгоре с отвор, широк един лакът; в средата на този отвор бе поставена кристална ваза с форма на тиква или на уринатор; тя стигаше до самото дъно на голямата лампа и съдържаше такова количество спирт, че пламъкът на фитила от азбестов лен се изправяше точно в средата на голямата лампа. По този начин се създаваше впечатление, че всички сферически тела на тази лампа горят и пламтят, тъй като огънят се намираше в нейния център, тоест в средната й точка.

Да спреш на нея погледа си дълго и съсредоточено, бе невъзможно, както е невъзможно да се взираш в слънцето, дотолкова необикновени бяха прозрачността на материала и самото устройство на това изобретение, чиято пропускваемост на светлината се обясняваше с това, че разноцветните отблясъци на четирите малки лампи (а такива отблясъци са свойствени само на скъпоценните камъни) падаха долу върху голямата лампа и светлината на тези четири лампи, трептяща и искряща, проникваше във всяко кътче на храма. Освен това, когато тази разсеяна светлина се отразяваше върху гладката повърхност на мрамора, с който храмът бе облицован отвътре, появяваха се цветове, подобни на ония, които виждаме в небесната дъга, когато ясното слънце докосне дъждовни облаци.

Изобретението бе удивително, но още по-удивителна ми се струваше работата на скулптора, който по повърхността на тази кристална лампа бе изваял с резец жизнерадостната и волна борба на голи деца, яхнали дървени кончета и надянали щитове от узрели гроздове, нахвърляни внимателно върху лозова шума, при което движенията и усилията на децата бяха възпроизведени от изкуството с такава правдивост, каквато даже природата не би съумяла да ни покаже. И още нещо. Благодарение на разсеяната и приятна светлина, която се процеждаше през резбата, фигурките на децата не изглеждаха изрязани, а релефни, наподобяващи арабески.

[1] Калимах — гръцки скулптор (V в. пр.н.е.), който според Павзаний изобретил светилник, пълнещ се с масло веднъж в годината. ↑

Глава XLII
Как върховната жрица Бакбук ни показа вътре в храма чудотворен фонтан

Докато гледахме в захлас този чуден храм и тази забележителна лампа, пред нас, обкръжена от свитата си, весела и засмяна, се представи почтената жрица Бакбук и като ни видя накичени с лозови листа, без колебание ни поведе към вътрешността на храма, където под току-що описаната лампа се намираше прекрасен, чудотворен фонтан от такива драгоценни камъни и така изкусно изработен, че Дедал и насън не е виждал нещо по-красиво и по-вълшебно. Основата му, представляваща правилен седмоъгълник и висока не повече от лакът и половина, бе от най-чист и прозрачен алабастър с множество подставки, седалки, корнизи и дорически орнаменти по външната страна. Отвътре бе съвършено кръгъл. От средищната точка на всеки крайъгълен камък се възправяше заоблена колона, напомняща цокъл от слонова кост или алабастър (съвременните архитекти я наричат portri); тези колони бяха седем на брой, отговарящи на седемте ъгъла. Дължината им, от основата до архитрава, се равняваше на три лакътя и половина без малко и съответстваше съвършено точно на диаметъра, прекаран вътре през центъра на окръжността.

А разположението на тези колони беше такова, че когато иззад която и да е от тях гледахме някоя от насрещните колони, то какъвто и да бе диаметърът й, пирамидалният конус на нашия ъгъл на зрение опираше в упоменатия център.

Първата колона, тоест колоната, която още с влизането ни в храма се изпречи пред нашия взор, бе от небесносин сапфир.

Втората — от хиацинт с гръцките букви Α и Ι, изписани на много места по нея, и чието естествено оцветяване напомняше точно цвета на цветето, поникнало от кръвта на разгневения Аякс[1].

Третата — от анахидски диамант, блестящ и искрящ като мълния.

Четвъртата — от рубин балас, или така наречен мъжки рубин, подобен на аметиста и забележителен като него е пурпурно-виолетовите си отблясъци.

Петата — от смарагд, петстотин пъти по-прекрасен от смарагда на Серапис в египетския лабиринт, по-блестящ и по-искрящ от смарагдите в очите на мраморния лъв, лежащ до гробницата на фараона Хермиа.

Шестата — от ахат, но по-приятен и по-богат с разноцветни петна и жилки от ахата на епирския цар Пир, така скъп на сърцето му.

Седмата — от прозрачен селенит, бял като берил и прозрачен като химетски мед, а вътре в него се виждаше луната със същите очертания и движения като на небето, ту пълна, ту затъмнена, ту растяща, ту нащърбена.

Древните халдейци и магите съзирали тясна връзка между гореупоменатите камъни и седемте планети в небето. И за да стане тази връзка ясна и за вас, и за всички далече и близо около вас, ще добавим, че на първата, тоест сапфировата, колона горе, някъде над капитела, се намираше, направено от най-чисто и най-драгоценно олово, изображение на Сатурн, застанал прав, с коса в ръка, а в нозете му златен жерав, изкусно покрит с емайл, чийто цвят напомняше точно перата на Сатурновата птица.

На втората, хиацинтовата колона от лявата страна бе изобразен от Юпитерово олово самият Юпитер, държащ на гърдите си златен орел, покрит с емайл, напомнящ естествения му цвят.

На третата бе изобразен Феб — от най-чисто злато и с бял петел в ръка.

На четвъртата — Марс, от коринтски бронз и с лъв в краката.

На петата — Венера, с гълъб в краката и отлята от мед, оная мед, която Аристонид избрал за статуята на Атамант; тъкмо с тази бяло-розова мед Аристонид предал чувството на срам, обхванало Атамант, когато наблюдавал сина си Леарх да пада смъртоносно от някаква скала[2].

На шестата — Меркурий, от втвърден, неподвижен, но податлив живак и с щъркел в нозете.

На седмата — сребърна Луна с хрътка в нозете.

Височината на всички тези статуи се равняваше точно на третината от височината на колоните, нито сантиметър повече, и бяха така майсторски изваяни по чертежи на математици, че и изкуството на Поликлет, за когото казват, че с изкуство творил изкуство, едва ли би могло да се сравни с тях.

Основите на колоните, както и капители, архитрави, зоофори и корнизи бяха във фригийски стил, масивни, от чисто злато и по-високопробно от златото, което носят Лез, близо до Монпелие, Ганг в Индия, По в Италия, Тахо в Испания и Пактол в Лидия. Арките между колоните бяха от камъка на най-близкостоящите до тях колони; така например сапфировата арка граничеше с хиацинтова колона, хиацинтовата — с диамантова и т.н. Над арките и капителите от вътрешната страна бе въздигнат купол, служещ за покрив на фонтана; започваше от редицата на планетите като седмоъгълник и постепенно приемаше сферическа форма; направен бе от съвършено чист, прозрачен и гладък кристал, цялостен и еднороден във всички свои части, и ви уверявам, че самият Ксенократ не е виждал нищо подобно. На повърхността на купола се виждаха разположени в строг порядък изящни, майсторски изваяни фигурки и букви: дванайсетте знака на зодиака, дванайсетте месеца на годината с техните особености, двете слънцестоения, двете равноденствия, еклиптичната линия с по-значителните звезди около Южния полюс, и всичко това носеше отпечатъка на толкова високо изкуство и се отличаваше с такава изразителност, че бях готов да го приема за творба на цар Нехепс или даже на древния математик Петозирис.

На върха на купола, точно срещу центъра на фонтана, имаше три еднакви перли с форма на същинска сълза и образуващи заедно цветето лилия, голямо цяла педя, че и повече. От чашката на цвета излизаше карбункул, голям колкото щраусово яйце и обработен като седмоъгълник (число, обичано от природата) и толкова чудесен и изумително красив, че като повдигнахме към него очи, само дето не ослепяхме. Защото нито слънчевата светлина, нито мълнията превъзхождат неговата искрометна сила и неговия блясък; вам лъжа, мене истина, но безпристрастните ценители сигурно биха признали, че гореописаните лампи и фонтани затъмняват с блясъка си всички чудеса и богатства на Азия, Африка и Европа, взети заедно. И пантарбът на индийския маг Ярхас сигурно би помръкнал пред тях, както звездите помръкват пред слънцето. Нека се хвали сега египетската царица Клеопатра със своите две перли, дето висели на ушите й и едната от които, оценена на десет милиона сестерции, разтворила във вода и оцет пред триумвира Антоний и я изпила.

Нека Лолия Паулина се гордее със своята мантия, обшита отгоре до долу с изумруди и перли и от която се възхищавало цялото население на Рим — град, считан за свърталище и склад на победоносните разбойници от целия свят.

Водата течеше и се изливаше от три тръби или канали, направени от истински перли; тези канали бяха поставени на трите гореописани равностранни крайъгълни камъка и образуваха двойна охлювообразна спирала. Огледали ги до насита, ние обърнахме погледите си другаде, когато Бакбук неочаквано ни заповяда да се вслушаме в плясъка на водата; тогава чухме неизказано приятен звук, който, макар и малко приглушен и пресеклив и сякаш идещ някъде изпод земята, ни доставяше по-голямо удоволствие, отколкото ако бяхме го чули ясно и отблизо. Така че нашият дух, поглъщайки чрез очите ни красотата на гореописаните неща, еднакво се наслаждаваше чрез ушите, слушайки тази хармония.

Тогава Бакбук ни каза:

— Вашите философи отричат, че движението може да бъде произведено от силата на една-единствена фигура — послушайте и ще се уверите в обратното. Свещеният фонтан тече и с това поражда хармонията, която достига чак до вашето море само посредством тази двойна охлювоподобна фигура, намираща се във взаимодействие с петклаповата система във всяка вътрешна извивка (точно като пулмоналната вена — там, където тя прониква в дясната клапа на сърцето).

После жрицата нареди да донесат купи, потири, златни, сребърни, кристални и порцеланови чаши и любезно ни покани да опитаме водата от фонтана, което на драго сърце сторихме. Защото, право да си говорим, ние не сме като врабчетата, които ядат само когато ги чукнат по опашката, или като телетата, които огладняват само когато усетят тоягата. Ние не отказваме никога на оня, който вежливо ни покани да пием. Та пихме, значи, колкото пихме и Бакбук ни запита като каква намираме водата. Ние й отговорихме, че я намираме за отлична, по-прозрачна и по-сребриста от водата на Аргиронда в Етолия, на Пеней в Тесалия, на Аксиа в Македония и на Кидна в Киликия, която в знойното лято се сторила на Александър Велики толкова приятна, бистра и прохладна, че желанието да се потопи в нея взело връх над страха му пред заболяването, с което би могло да завърши това мимолетно наслаждение.

— Ах! — възкликна Бакбук. — Ето какво ще рече да не вземаш под внимание и да не разбираш движенията, които прави езикът, когато питието тече по него, но не за да отиде чрез дихателното гърло към белите дробове, както предполагали Платон, Плутарх, Макроб и други, а чрез хранопровода в стомаха. Чуждоземци, да не би гърлата ви да са измазани, настлани с камъни или гледжосани, както някога гърлото на Питил[3], наричан още Тевтом, та и до днес не познавате ни вкуса, ни сладостта на това божествено питие? Донесете тук — рече тя на прислужниците си — моите стъргалки, вие знаете кои, та да им изстържем, изплакнем и изчистим небцето.

Че като надонесоха ония ми ти хубави, големи, розови свински бутове, ония ми ти хубави, големи и розови пушени говежди езици, вкусно подсоленички меса и какви ли не риби, колбаси, хайвер, пикантни наденички и други подобни гърлочистачи и като каза оная ми ти жена „ха сега, яжте“, та елате и вижте как се яде и пие, докато накрая езиците ни съвсем се развързаха и ние й признахме, че гърлата ни са доволно очистени и че вече жестоко ни мъчи проклетата жажда, на което тя каза:

— Някога един учен и храбър юдейски вожд, водейки из пустинята своя измъчван от глад народ, изпросил от небето манна и въображението на гладните хора й придало такъв вкус, какъвто имала за тях обичайната им храна. Та пиейки сега тази чудесна водица, и вие с вашето въображение ще й придадете вкуса на предпочитаното от вас винце. И тъй, напрягайте въображението си и пийте!

Ние така и направихме. И в същия миг Панюрж се провикна:

— Ей богу, та това е бонско винце! Да ме вземат сто и шест дявола, ако някога съм пил по-добро. И си мисля, че за да си смучем по-продължително от него, нямаше да е зле да си имаме шия поне три лакътя дълга, за каквато мечтаел Филоксен, или пък шия на щъркел, каквато искал да има Мелантий.

— Честна фенерска дума! — възкликна брат Жан. — Това е гръцко винце, тънко, искрящо! За бога, душице, кажете ми, моля, как го приготовлявате?

— Мен да питате — забеляза Пантагрюел, — чини ми се, че е мирвозко, защото, преди да пия, си мислех тъкмо за него. Едно е лошо — студено е, искам да кажа, по-студено от леда, по-студено от водата на Нонакрис и Дирка и даже от водата на коринтската чешма Кантоперия, вледеняваща стомаха и всички хранопроводни органи на ония, които пият от нея.

— Пийте — каза Бакбук, пийте още, още и още. Така, като си мислите за това или онова винце, вие ще придадете на питието вкус и сладост по ваше желание. И идете да отричате отсега нататък, че за бога няма невъзможни неща.

— Никога — възразих аз, — никога не сме казвали подобно нещо; напротив, ние поддържаме, че бог е всемогъщ.

[1] … от кръвта на разгневения Аякс. — според преданието кръвта на самоубилия се Аякс Теламонид била превърната от боговете в хиацинтов цвят. Тази легенда Рабле пренася към едноименния минерал. ↑

[2] Атамант, обзет от безумие, убил сина си Леарх. Отливайки статуя на Атамант, гръцкият скулптор Аристонид прибавил към бронза желязо, придавайки й червеникав оттенък. ↑

[3] … гърлото на Питил… — Атиней разказва, че някой си Питил, за да се лиши от вкус, покрил езика си с особено мазило. ↑

Глава XLIII
Как Бакбук облече Панюрж, за да чуе словото на Бутилката

След като пихме, колкото пихме, и си казахме, което следваше да си кажем, Бакбук запита:

— Кой от вас желае да чуе словото на Божествената бутилка?

— Аз — рече Панюрж, — вашият смирен и покорен слуга.

— Приятелю мой — каза му тя, — ще ви дам само един съвет: когато отидете при оракула, помъчете се да го слушате с едно ухо.

— По нас казват, че виното е едноухо — забеляза брат Жан.

После Бакбук надяна на Панюрж дълга платнена фустанела, нахлузи на главата му хубава бяла шапчица, прикачи му хипократов ръкав[1], в края на който вместо помпони забоде три топлийки, бутна му вместо ръкавици два стари копчелъка, опаса го с три завързани една за друга гайди, натопи три пъти главата му в гореописания фонтан, подхвърли в лицето му шепа брашно, забоде три петльови пера в дясната страна на хипократовия ръкав и накара Панюрж девет пъти да обиколи фонтана, три пъти да подскочи и седем пъти да докосне със задника си пода, а сама в това време изричаше на етруски език не зная какви заклинания и четеше някаква ритуална книга, която един от нейните мистагоги[2] държеше пред нея.

Накъсо казано, аз мисля, че ни Нума Помпилий, втори цар римски, ни церийците в Етрурия, ни светият вожд юдейски са прибягвали към толкова церемонии, колкото видях тогава, нито пък мемфиските жреци на Апис в Египет, евбейците от Рамнунт[3] Рамнузийски, жреците на Юпитер-Амон и на Ферония[4], взети заедно, са извършвали толкова свещенодействия, колкото ми се отдаде да видя тук.

Като начучули така Панюрж, Бакбук го отдели от нас и през една златна врата го поведе навън от храма към някакъв кръгъл параклис, направен от прозрачни, отразяващи светлината камъни, благодарение на чиято съвършена прозрачност слънчевата светлина, прониквайки през цепнатината в скалата, покриваща главния храм, нахлуваше на потоци в този параклис без прозорци и без каквито и да е други отвори така, сякаш се раждаше там, вътре, а не идваше отвън. Този параклис бе не по-малко прекрасен от свещения храм в Равен или от храма на остров Хемни, в Египет; и нека не пропусна да ви кажа още нещо: построен бе така симетрично, че диаметърът на основата бе равен на височината му.

В средата му имаше седмоъгълен фонтан от най-хубав алабастър, изработен с голямо изкуство и украсен с особена клапова система; в него бликаше такава чиста вода, каквато тази стихия сигурно е била в изначалното си състояние, а в нея бе наполовина потопена Свещената бутилка, облечена в чист кристал с овална форма, с изключение на отверстието й, което беше малко по-отворено, отколкото позволяваше означената форма.

[1] Хипократов ръкав — филтър във вид на фунийка от материя, употребявана някога от аптекарите. ↑

[2] Мистагог — посвещаващ в тайнствата (гр.). ↑

[3] Рамнунт — селище в Атика, където се намирал храм на Немезида — богиня на справедливостта. ↑

[4] Ферония — древноиталийска богиня. ↑

Глава XLIV
Как върховната жрица Бакбук представи Панюрж на Божествената бутилка

Тук благородната жрица Бакбук заповяда на Панюрж да падне на колене и да целуне фонтана, а после го накара да се изправи и изиграе около него три итимба[1]. След това му нареди да седне между два, отрано донесени за тази цел, стола направо на пода. Сетне разтвори ритуалната си книга и шепнейки нещо на лявото му ухо, го накара да запее следната гроздоберска песен:

О, тайнствена Бутилка,

пред теб стоя в захлас,

безмълвен извор на познания,

главата ми е пълна със мътилка

и затова нетърпелив очаквам аз

да ми разкриеш светли прорицания

чрез своите заклинания,

такъв е поводът на моята молба.

Сам Бакхус чак във Индия далечна зарад теб води борба

и в твойто съдържание благословено

вля същността на своята съдба,

човешка мъдрост, временна и тленна.

С примамната ти течност, пивка и блажена,

човек от всичките пороци се спасява,

шумяща и пенлива, сладка и безценна,

Ной също ти отдаде свойта слава.

О, дай ми отговор тогава

на моето страдание,

съд с чудотворна власт,

в мен тръпне всяка жилка,

о, тайнствена Бутилка,

пред теб стоя в захлас,

безмълвен извор на познания,

искряща без мътилка,

от теб очаквам аз

съдбовни прорицания.

След тази песен Бакбук хвърли нещо във фонтана и водата мигом закипя като големия котел в Бургьой на празника на тоягите. Панюрж мълчаливо слушаше с едно ухо, а Бакбук стоеше до него на колене, когато от Свещената бутилка се понесе шум като от пчели, изхвръкващи от тялото на младо биче, убито и разсечено по способа на Аристей[2], или като от стрели, изхвърлени от арбалет, или от внезапно плиснал летен дъжд. И тогава се чу една-единствена дума: „Тринк.“

— Боже справедливи — извика Панюрж, — бутилката се счупи или може би се пукна, истина ви казвам. Така говорят кристалните бутилки и в нашия край, когато се пукат край огъня.

Тогава Бакбук се изправи и като улови нежно Панюрж под ръка, каза:

— Приятелю, благодарете на небето — това е ваш дълг: вие веднага чухте думата на Божествената бутилка, и то такава весела, мъдра, ясна, каквато не съм чувала да я произнася, откакто служа при пресветия й оракул. Станете, елате да надникнем в главата с тълкуването на тази чудесна дума.

— Че да надникнем — съгласи се Панюрж. — Днес да не би да съм по-глупав от вчера! Кажете, къде е тази книга? Къде е тази глава? Нека най-после видим този весел тълковник!

[1] Итимб — вакханически танц (гр.). ↑

[2] … по способа на Аристей… — в „Георгики“ Вергилий разказва как, загубилият своите пчели Аристей, убил по съвета на майка си нимфата Кирена, четири бичета и четири телета, от чиито трупове след девет дни излетели пчели. ↑

Глава XLV
Как Бакбук тълкува думата на Бутилката

Бакбук хвърли нещо във фонтана, от което водата мигом престана да кипи, а после отведе Панюрж в главния храм, в средата на който се намираше животворният извор. Тук тя измъкна отнякъде дебела книга със сребърна подвързия, голяма колкото половин бъчва или колкото четвъртинка от „Сентенциите“, бутна я във фонтана и каза:

— Вашите философи, проповедници и учени ви тъпчат с хубави думи чрез ушите; тук ние ви предлагаме нашата мъдрост чрез устата. Ето защо аз не ви казвам: „Четете тази глава, вникнете в това тълкуване.“ Някога един древен юдейски пророк нагълтал цяла книга и станал учен до зъби — сега вие ще изпиете тази книга и ще станете учени до черния дроб. Хайде, отворете уста!

Когато Панюрж си разтвори устата, Бакбук грабна сребърната книга и ние си мислехме, че това наистина е книга, защото на вид много напомняше требник, а тя си беше обикновена бутилка, пълна с фалернско винце, което Панюрж изгълта до капка.

— Забележителна глава и верен тълковник — заяви Панюрж. — Това ли е всичко, което трижди благословената Бутилка искаше да каже?

— Това — отвърна Бакбук, — защото думата „тринк“, която ползват всички оракули, се разбира от всички народи и означава едно: „Пий!“ Там, във вашия край, вие казвате, че думата „сак“ е обща за всички езици и че с основание и с пълно право е приета от всички народи. Всъщност работата е такава — Езоп в една от басните си разказва, че всички хора се раждат с торба на гърба си, че жребият на смъртните е да страдат и се нуждаят от помощта на другите. Няма цар под небето, който може да живее без хора; няма бедняк, колкото и горд да е, който може да живее без богатия, пък бил той и самият всемогъщ и всезнаещ философ Хипий. Човек по-трудно живее без питие, отколкото без сак. Но нека добавим тук, че не способността да се смее е присъща на човека, а способността да пие, и не просто да пие, защото и животните пият, а да пие добро и охладено винце. Забележете, приятели, че от виното ставаме като боговете и че то ни дарява с най-сигурни доводи и с най-безпогрешен пророчески дар. Вашите академици доказват, че думата вино, по гръцки οίνος, произхожда от vis, което значи сила, могъщество; с това те само потвърждават моята мисъл, тъй като виното притежава властта да изпълва душите с истина, знания и мъдрост. Ако бяхте обърнали внимание на онова, което е написано с йонийски букви върху дверите на храма, сигурно щяхте да разберете, че истината е скрита във виното. Божествената бутилка ви отпраща към него, а оттам нататък вие сами ще се уверите колко е права.

— Никой — забеляза Пантагрюел, — никой не би казал това по-добре от тази дълбокоуважавана жрица. Навремето и аз ви казах същото, когато за първи път заговорихте с мен за това. И тъй, тринк! Какво ви подсказва сърцето, обхванато от истинско Бакхусово опиянение?

— Тринкон — отвърна Панюрж и продължи:

Да пием, Бакхус, в твоя чест,

за тебе вдигам чаша днес!

Ха-ха, ха-ха! Аз се кълна,

че пак във родната страна

от път ще се завърна аз,

но май като баща при вас

ще сключа вероятно брак

с жена красива по мерак

и с цялата си мъжка мощ

ще съм любовник всяка нощ.

Ще гледам своите нивя,

градината си ще поя

по два пъти, а не веднъж,

за пример ще съм като мъж.

Мъж над мъжете ще съм, хей!

Хвала на тебе, Хименей,

и на съпружеската чест.

Брат Жан, пред тебе, чуй ме, днес

аз искрено ти се кълна,

оракулът е с вещина

и с дар безгрешен и отличен.

Глава XLVI
Как Панюрж и другите, обхванати от поетически бяс, заговориха в рими

— Да не си полудял или може би си омагьосан? — запита брат Жан. — Вижте го само как се пеняви! Чуйте го как римува! Какво, дявол го взел, е ял този човек? Гледа като заклано теле! Няма ли да е по-добре да отиде по-настрана? Да се изака нейде по-далеч? Да попасе кучешка трева, та да си очисти стомаха? Или пък по манастирски да напъха до лакът ръка в гърлото си, белки му олекне на далака? По нас казват — клин клин избива.

Пантагрюел го прекъсна и каза:

Аз знам, че тук бесът е поетичен

и той на Бакхус е така привичен,

затуй го кара в тоя дух да пее:

Добре умее

да си живее,

вино който лее

като вода.

Оре и сее

и в танц лудее

или се смее

дори в беда.

Ах, цар е, да,

като звезда

усмивки лее.

Какъв човек пламтящ и патетичен,

да ги оплюе тъй добре умее,

но го е жал пиячи да осмее.

— Как — зина в почуда брат Жан, — и вие ли заговорихте в рима? Ей богу, значи, всички сме понаправили главата! Да можеше отнейде да ни види сега Гаргантюа! И право да си кажа, вече сам не зная дали и аз да почна да римувам, или не. Че съм вързан по тази част, не оспорвам, така е, но щом всички сме го ударили на рими, ще се опитам и аз, пък дано свети Йоан ми помогне! Хайде холан, та да не съм по-глупав от другите. Само, моля, не връзвайте кусур, ако не е съвсем като дантела:

О, боже наш и на Христа отец,

ти вино от вода изобрети,

стори фенер от моя бял гъзец,

та в двора на съседа да блести.

Тук Панюрж не се стърпя и на свой ред продължи:

На Пития триножника прочут

за нас не си направи много труд

да ни изпрати знак по-уверен

и според мене изворът свещен

по тъмен път незнаен и нелесен

от Делфи тук нарочно е пренесен.

И Плутарх, както аз самия знам,

е идвал и е пил във тоя храм.

Той вероятно първи е открил,

и в спора сигурно би победил

защо оракулът седи безгласен.

Въпросът тук е много прост и ясен,

триножникът ни сочи сам напук,

от Делфи че е бил донесен тук.

И той фатално днес ни предвещава,

сам Атеней в това ни уверява,

триножникът във същност е бутилка,

напълнена с вино, а не с мътилка,

което крие истината свята.

Подобна искреност не е позната

във никое божествено изкуство,

тъй както ни изпълва то със чувство

и на мига в душата ни олеква.

Брат Жан го моля с мен да се съветва

и докато сме всички още тук,

да чуе нейния предсказващ звук,

че няма да избегне от венчило,

и нека с нея се държи по-мило,

внимателно и да не я гневи,

че може скъпо да плати, уви!

Затуй аз го съветвам съкровено

да хвърли малко брашънце смирено

в лицето й безмълвно и свещено.

На това брат Жан разпалено отвърна:

Аз женен! О, кълна се откровено

в чепика и навоите спарени

на свети Беноа, че за жена

достойнството не ще си оскверня,

от вас тук всеки би го потвърдил,

че с расото си бих се разделил

и себе си самия бих презрял,

но свободата си не бих продал.

Да бъда роб на някаква съпруга,

да лягам с нея, мислейки за друга,

за бога, туй е просто невъзможно,

отгоре на това пък и безбожно.

Пред Цезар не прегъвам колене,

пред Александър всемогъщи не,

ни тях, ни друг, аз никого не бръсна.

Тук Панюрж смъкна дългата си фуста и своето мистическо одеяние и отвърна на брат Жан така:

Ти кой си бе? Една гадина мръсна,

осъдена и люта пепелянка,

а аз спасен със своята осанка

със мойта арфа ще си свиря в рая,

на твойто рамо ще се изпикая,

пикнята ми ще вземеш за роса.

Бог върши скрито свойте чудеса

и може би да те отпрати в ада,

което според мене ти се пада.

Дано по-умен бъдеш тоя път,

не е изключено във някой кът

да срещнеш и самата Прозерпина,

подземната и хубава богиня.

И тя ако ли страстно пожелае

с новак във ада да се съчетае,

без много да умуваш и се маеш,

по мъжки гледай да я оседлаеш.

Ала признай си, без да се преструваш,

победата не ще ли отпразнуваш,

в задимената механа на ада

ще вдигнеш пълна чаша със наслада

и сам ще пиеш в чест на Прозерпина,

тъй щедра към монасите богиня.

— Върви по дяволите, стар глупако! — каза брат Жан. — Стига вече рими, езикът ми се оплете от толкоз стихоплетство. Я по-добре да поговорим за това как да се отблагодарим.

Глава XLVII
Как, след като се сбогувахме с Бакбук, напуснахме оракула на Бутилката

— За благодарност не мислете — каза Бакбук. — Ако вие се завърнете по домовете си доволни, всички ще сме щастливи. Тук, под земята, в тези околоцентрални области, ние считаме за висше благо не да се взема и получава, а да се отделя и дава и сме щастливи не когато вземаме и получаваме много от други, както неправилно предписват вашите секти, а когато отделяме за другите много и много им даваме. А сега ви моля да запишете в ритуалната книга имената си, както и името на вашата страна.

И тя разтвори голяма и хубава книга и един от мистагогите на Бакбук, давайки си вид, че пише по наша диктовка, отбеляза в нея със златен писец няколко черти, по които не нанесе никакви писмени знаци.

След това напълни три меха с чудотворната си вода и като ни ги предаде със собствената си ръка, каза:

— Вървете, приятели мои, и нека ви пази тази духовна сфера, чийто център е навсякъде, а окръжността й — никъде и която ние назоваваме бог; когато се завърнете във вашия свят, кажете, че под земята се таят несметни съкровища и предивни чудеса. И ненапразно Церера, тачена в целия свят за това, че откри изкуството на земеделието и благодарение на житния злак избави човешкия род от такава груба храна като жълъда, ненапразно, казвам, толкова се окайвала, когато отвлекли дъщеря й в нашите подземни области, предвиждайки, че тя ще открие под земята повече блага и чудеса, нежели тя самата е сътворила на земята.

Какво сторихте с изкуството да се извиква от небесата огън и мълния, изобретено някога от мъдрия Прометей? Ясно — вие го изгубихте, то изчезна от вашето полушарие, а тук, под земята, все още е в действие. И вие напразно се учудвате, когато понякога мълния и огън изгарят и изпепеляват градовете ви, и в недоумение се питате от кого, чрез кого и откъде идва това ужасяващо за вас, а за нас обикновено и даже полезно изпитание. Очевидно вашите философи не са прави, когато се оплакват, че всичко е описано от древните и че днес те няма с какво да изненадат света. Всичко, което виждате на небето и на което казвате феномени, всичко, което предлага на вашия взор земната повърхност, всичко, което таят в себе си морета и реки, е несравнимо с онова, що се крие в недрата на земята.

Ето защо името на подземния господар почти на всички езици се обозначава с дума, подсказваща богатство. Кога вашите философи ще вложат в труда и в усилията си достатъчно усърдие и страст, за да намерят най-подир бога-вседържител, когото някога египтяните наричаха съкровен, потаен, скрит и назовавайки го с тия имена, го умоляваха да се появи и разкрие, та като се вслуша в тази людска молба, да разшири знанията им за него самия и за неговите творения? Освен това ще им трябва и добър фенер за пътеводител, тъй като всички философи, всички древни мъдреци са считали, че за да се извърви благополучно и докрай пътят към богопознанието и мъдростта, са необходими две неща: бог-пътеводител и човек-спътник.

Така, тръгвайки по сложния път на откривателството, персиецът Зороастър си взе за спътник Аримасп; Ескулап избра Меркурий; тракиецът Орфей — Музей, троянецът Аглаофем — Питагор; атинянинът Платон най-напред избра Дион от Сиракуза, а когато той умря — Ксенократ; Аполоний — Дамид.

Та ви казвам, когато, напътствани от бога и съпровождани от някой лъчезарен фенер, вашите философи всецяло, упорито и последователно се отдадат на задълбочен изследователски труд, което впрочем е присъщо на човека (и която именно изследователска потребност имат предвид Херодот и Омир, когато наричат хората алфести, тоест изследователи и изобретатели), те ще преуспеят, разбира се, доколкото е прав мъдрецът Талес, който на въпроса на египетския цар Амазис: кое на света е най-разумно, отвърнал: „Времето“, тъй като единствено времето, което отсява преминаващото и отминаващото и съхранява трайното и значителното, е откривало и ще открива всички духовни ценности. И ето защо древните наричаха Сатурн (тоест Времето) баща на Истината, а Истината — дъщеря на Времето. И така, бивайки всякога на път към нови светове, тези философи ще разберат, че техните знания, както и знанията на предшествениците им, съставляват само нищожна част от всичко онова, което още не знаят. От трите меха, които сега ви предлагам, вие ще черпите и знания, и мъдрост, тъй като ненапразно казват: „Лъвът се познава по ноктите“. С разредяване на налятата в тях вода, което е следствие от действието на топлината на небесните тела и активността на соленото море, а така също и от естественото превращение на елементите, в тези мехове ще се образува най-здравословен въздух и така ще имате свеж, прохладен, благодатен вятър, защото, както знаете, вятърът не е нещо друго, а раздвижен и развихрен въздух. Носени от този вятър, вие ще доплувате право в пристанището Оло, в Талмондуа, стига само да не се отбивате някъде. И още нещо — не забравяйте да надуете платната със златното духало, прикрепено към меховете във вид на флейта — тогава попътният вятър ще ви носи до края на вашето пътешествие бавно, приятно и безопасно, незаплашвани от бури, ни от хали. От бури вие не се страхувайте и не мислете, че те възникват и произлизат от вятъра — напротив, вятърът произлиза от бурята която се въззема от морските бездни. Не мислете също, че дъждът пада на земята, защото силите, които поддържат небето, са слаби, а надвисналите над нея облаци — тежки; напротив — дъждът е извикван от подземните сили, както после под въздействието на небесните тела незабелязано се възнася отдолу нагоре — това впрочем научаваме и от песните на царствения пророк, който казва, че бездната привлича бездна.

Двата меха от трите, които ви дадох, са пълни с гореописаната вода, а третият — с вода от кладенеца на индийските мъдреци, наричан брахманска бъчва.

Вие ще намерите корабите си обилно запасени с онова, което може да ви бъде полезно и необходимо до края на вашето пътешествие. Освен това, докато ни гостувахте, аз наредих да приведат всичко в пълен ред. И така, приятели мои, тръгнете на път с леко сърце, отнесете това писмо на вашия крал Гаргантюа и го поздравете от нас, а така също и всички принцове и служители при неговия славен двор.

С тези думи жрицата ни подаде грижливо сгъната и запечатана грамота; ние й изказахме дълбоката си благодарност, а след това тя ни отведе до близкия параклис и ни предложи да я засипем с планина от въпроси, пък била тя дваж по-висока от Олимп.

И когато прекосихме този край, пълен с всякакви наслади, край приятен, с такава умерена температура на въздуха като в Тесалийските Темпа, с климат, по-здрав, отколкото в онази част на Египет, която гледа към Либия, по-обилно напоявана и по-цветуща от Темискир, по-плодородна от онази част на планината Тавър, която гледа към Аквилон, от Хиперборейския остров в Юдейско море и от Калигия в планината Каспи, край благоуханен, тих и приласкаващ като Турен, ние най-после съгледахме в пристанището нашите кораби.

Епиграма

Рабле умрял ли? Сюжет за нова книга.

Духът му възвисен със смях бе украсен,

четем велик роман, от него сътворен,

и туй безсмъртие единствено му стига.

Край на Книга пета за героичните дела и слова на славния Пантагрюел

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.